П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/26580/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
17 жовтня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування пунктів наказів, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування пунктів наказів.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13 травня  2024 позов в задоволенні адміністративного позову відмовлено..
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15.08.2024 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги,  колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 призваний на військову службу з 27 лютого 2022 року мобілізації. 28 лютого 2022 року позивач направлений для проходження служби солдатом до В/ч НОМЕР_1 . На момент виникнення спірних правовідносин перебуває на посаді старшого навідника 2 гранатометного відділення гранатоментного взводу.
03 листопада 2022 року наказом командира В/ч НОМЕР_1 НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 293 з дня видання наказу ОСОБА_1 вважався таким, що вибув на лікування.
У зв`язку з відсутністю інформації про місце перебування ОСОБА_1 05 лютого 2023 року командиру В/ч НОМЕР_1 була здійснена доповідь про відсутність солдата ОСОБА_1 по місцю служби без поважних причин.
06 лютого 2023 року командиром В/ч НОМЕР_1 видано наказ №37, яким солдата ОСОБА_1 виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням частини.
Того ж дня наказом командира В/ч НОМЕР_2 №162 призначено службове розслідування по факту самовільного залишення частини старшим навідником 2 гранатометного відділення гранатометного взводу В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 
24 травня 2023 року на ім`я командира В/ч НОМЕР_2 подано рапорт командиром В/ч НОМЕР_1 про перепризначення зазначеного розслідування, оскільки таке не проведено.
19 травня 2023 року наказом командира В/ч НОМЕР_2 №776 призначено проведення службового розслідування, а наказом від 19 червня 2023 року №854 термін проведення такого було продовжено.
Під час службового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_1 самовільно залишив частину 05 лютого 2023 року та по теперішній час місце знаходження його не відоме.
За результатами службового розслідування складений акт.
12 липня 2023 року командиром В/ч НОМЕР_2 видано наказ «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 » №958, згідно якого, відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року №608, на підставі наказу командира В/ч НОМЕР_2 від 19 травня 2023 року №776 та рапорту командира В/ч НОМЕР_1 від 22 травня 2023 року про призначення службового розслідування щодо непроведених службових розслідувань стосовно залишення військової частини військовослужбовцями В/ч НОМЕР_1 , зокрема, старшим навідником 2 гранатометного відділення гранатометного взводу В/ч НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 з 05 лютого 2023 року по теперішній час відсутній, було проведено службове розслідування. За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що військовослужбовці В/ч НОМЕР_1 , зокрема, солдат ОСОБА_1 , здійснили самовільне залишення військової частини, тим самим порушили вимоги абзаців 1, 3 статті 11, статей 16, 49, абзаців 4, 7, 15, 16, 17 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 1 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вчинили дії, що охоплюються диспозицією частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
Вказаним наказом позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано накладення дисциплінарного стягнення «сувора догана», позбавлено додаткових винагород та премії з лютого 2023 року, зупинено нарахування грошового забезпечення, а заступнику командира В/ч НОМЕР_2 наказано відправити повідомлення та копію матеріалів службового розслідування до державного бюро розслідувань та спеціалізованої прокуратури в оборонній та військовій сфері за фактом можливого вчинення позивачем кримінального правопорушення за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
Вважаючи зазначені накази протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому військовий стан указами Президента України неодноразово продовжувався. Востаннє Указом Президента України №58/2023 від 06 лютого 2023 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 2232-ХІІ).
Згідно із частиною 1 статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Частинами 2 – 4 вказаної правової норми передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України – у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства – у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються Законом України №2232-ХІІ та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах встановлені Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 548-XIV).
Відповідно до статті 11 розділу І Закону України № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.
Статтею 17 цього Закону визначено, що на військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.
За приписами статей 26, 27 розділу І Закону України № 548-XIV військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Дисциплінарним статутом Збройних Сил України затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 551-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Дисциплінарний статут ЗСУ).
Згідно з преамбулою Дисциплінарного статуту ЗСУ усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу.
Відповідно до статті 85 розділу ІІІ Дисциплінарного статуту ЗСУ, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу – також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам – співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначено Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 608 від 21 листопада 2017 року (далі – Порядок № 608).
Пунктом 1 розділу V цього Порядку визначено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення (пункт 3 розділу V Порядку № 608).
У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Відповідно до пункту 1 розділу VI Порядку № 608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проєкт відповідного наказу.
Відповідно до вимог пункту 2 розділу VI Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом ЗСУ.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення.
Згідно з вимогами пункту 3 розділу VI Порядку № 608 якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Так, відповідно до акта службового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину з 05 лютого 2023 року та по теперішній час місце знаходження не відоме.
На основі вказаного акта, командиром військової частини НОМЕР_2 прийнято наказ від 12 липня 2023 року №958 «Про результати службового розслідування за фактом залишення військової частини військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ».
За результатами службового розслідування, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено «сувору догану». Окрім цього, матеріали службового розслідування передано до державного бюро розслідувань та спеціалізованої прокуратури в оборонній та військовій сфері за фактом можливого вчинення позивачем кримінального правопорушення за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
Згідно оскаржуваного наказу ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог абзаців 1, 3 статті 11, статей 16, 49, абзаців 4, 7, 15, 16, 17 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 1 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Відповідно до зазначених положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим (абзаци 1, 3 статті 11 названого Статуту).
Абзацами 4, 7, 15, 16, 17 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України закріплено, що солдат зобов`язаний:
сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням;
додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни;
виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників);
у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття;
під час перебування поза розташуванням військової частини поводитися з гідністю і честю, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків.
Отже, притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності обумовлено встановленням в його діях складу саме дисциплінарного проступку, що полягав у недотриманні наведених вище положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Таким чином твердження апелянта про притягнення його до відповідальності саме за самовільне залишення військової частини не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про порушення його прав під час проведення службового розслідування, які виразились у неознайомлені його з наказом про призначення такого розслідування, з актом, складеним за наслідками розслідування, а також з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки з 05 лютого 2023 року позивач за місцем служби не з`являвся та місце його знаходження відповідачам не відоме. Всі запити адвоката, що були направлені відповідачам, також не містили інформації про місце перебування позивача.
Додатково суд зауважує, що за результатами отримання копій наказів про призначення службового розслідування та про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач скористався правом на звернення до суду, що також спростовує твердження про порушення його прав.
Також колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про порушення процедури проведення службового розслідування, а саме щодо порушення строків його проведення, оскільки приписами Порядку проведення службового розслідування передбачена можливість перенесення строків проведення службового розслідування за відповідним наказом посадової особи.
Як встановлено з матеріалів справи, наказом командира В/ч НОМЕР_2 від 19 травня 2023 року, на підставі рапорту командира В/ч НОМЕР_1 , перепризначено службове розслідування за фактом самовільного залишення частини ОСОБА_1 , призначене наказом командира В/ч НОМЕР_2 від 06 лютого 2023 року №162.
У подальшому наказом командира В/ч НОМЕР_2 від 10 червня 2023 року №852 продовжено строк проведення службового розслідування ще на 1 місяць.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного  висновку, що службове розслідування проведено із дотриманням відповідного Порядку.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач з 03 листопада 2022 року вибув зі служби у зв`язку з лікуванням.
Однак, у зв`язку з відсутністю в розпорядженні відповідачів інформації про місце перебування позивача, зокрема, на лікуванні, 05 лютого 2023 року командиром В/ч НОМЕР_1 видано наказ №37 про виключення ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197.
Відповідно до пункту 9 глави І названого Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Порядок №260) виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних відповідно до чинного законодавства України відпусток.
Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).
Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.
Пунктом 15 глави І Порядку №260 закріплено, що грошове забезпечення не виплачується:
за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;
якщо виплачуються академічні стипендії;
за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;
за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;
за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);
за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;
за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Суд зауважує, що відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
З огляду на зазначені положення, стаття 24 названого Закону містить положення про початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.
Відповідно до частини 2 названої правової норми військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
З 21 липня 2023 року зазначений абзац доповнено положенням про те, що підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що призупинення військової служби не є тотожним поняттю призупинення виплати грошового забезпечення, оскільки мають різні правові підстави та наслідки.
Як вбачається зі змісту наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 06 лютого 2023 року №37 такий прийнятий з метою виключення позивача з усіх видів забезпечення, а не у зв`язку з призупиненням проходження таким військової служби, як помилково стверджує позивач.
При цьому саме відсутність позивача на військовій службі та інформації про місце його знаходження обумовили виключення позивача з усіх видів забезпечення. У подальшому, якщо б позивач надав відповідні підтверджуючі документи на обґрунтування правових підстав такої відсутності, відповідачі мали б можливість відновити отримання усіх видів забезпечення з дати такого виключення. Такого не може бути за умови призупинення військової служби, крім випадку надання тільки виправдувального вироку.
Зазначення в наказі про самовільне залишення позивачем військової частини обумовлено формулюваннями, які містить пункт 15 Порядку №260, що закріплює перелік обставин, за яких виплата грошового забезпечення призупиняється.
Додатково суд заважує, що названий пункт передбачає таку підстави для не проведення виплати грошового забезпечення, як за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, помилкове зазначення підстави виключення позивача з усіх видів забезпечення, не виключає правомірність такого виключення за наявності підстави, визначеної Порядком №260.
З огляду на вищенаведені обставини та правові норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача-1 правових підстав для видання 06 лютого 2023 року наказу №37 про виключення ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення.
20 лютого 2023 року командиром В/ч НОМЕР_2 підписано наказ №24-РС, яким відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами військової служби в Збройних Силах України, ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження командира В/ч НОМЕР_2 з 20 лютого 2023 року, як військовослужбовця, що відсутній понад 10 діб, до повернення у військову частину, або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення померлим, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким визначено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, – до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що твердження апелянта про порушення його прав оскаржуваними наказами, не знайшло свого підтвердження за результатами розгляду справи, а тому правові підстави для визнання їх протиправними відсутні.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні. 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Біла Л.М.    Матохнюк Д.Б.