Справа № 127/7742/24
Провадження № 22-ц/801/1976/2024
Категорія: 91
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року	Справа № 127/7742/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , заінтересована особа – Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про оголошення особи померлою за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Карпінської Ю. Ф., присяжних: Костюк О. П., Підкалюка П. П. від 15 липня 2024 року,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з цією заявою, за якою просив оголосити померлою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Покликався на те, що ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ), є матір`ю ОСОБА_1 . 
Рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 10 серпня 1993 року визнано ОСОБА_3 безвісти відсутньою з 08 березня 1991 року. 
Рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 10 серпня 1993 ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_1 . 
Оскільки батько був позбавлений батьківських прав, а мати визнана судом безвісно відсутньою, то з 1991 року ОСОБА_1 виховувалася з бабою та дідом і проживала на території Вінницької області. 
Як видно з довідки Вінницького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області (далі Вінницький РУП ГУНП у Вінницькій області) оперативно-розшукова справа (далі ОРС) «Розшук» № 124 від 02 грудня 2003 року відносно безвісти зниклої ОСОБА_3 закрита 20 червня 2007 року, у зв`язку з тим, що особу рішенням судом було визнано безвісти відсутньою. 
Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) № 071349 від 05 жовтня 2005 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності з дитинства безтерміново. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2023 року задоволено подання виконавчого комітету Вінницької міської ради, як органу опіки та піклування, та призначено ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_1 . 
ОСОБА_1 отримує пенсію як інвалід дитинства. 
Вказував, що на тепер виникла необхідність переоформити пенсію по втраті годувальника (стаття 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення»), у зв`язку з чим необхідно надати свідоцтво про смерть матері ОСОБА_3 . Такий документ можливо отримати в органах реєстрації актів цивільного стану лише на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою. 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт визнання особи безвісно відсутньою не може бути єдиною та достатньою підставою припускати, що особа померла. Достатніх доказів для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.
Враховуючи, що безвісна відсутність ОСОБА_3 засвідчена у встановленому порядку, зокрема рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 10 серпня 1993 року, оголошення ОСОБА_3 померлою не є необхідною та обов`язковою умовою для реалізації ОСОБА_1 її права на отримання пенсії в разі втрати годувальника. 
Крім того будь-які докази, які б свідчили, що за наявності у ОСОБА_1 рішення про встановлення безвісної відсутності годувальника ( ОСОБА_3 ) їй було відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника, у матеріалах справи відсутні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року скасувати та постановити нове рішення про задоволення заяви.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в заяві про оголошення особи померлою. Зазначав, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, зокрема статтю 308 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) та статтю 46 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Вказував на те, що надані до суду документи при системному аналізі дають підстави щодо висновку про юридичне припущення смерті ОСОБА_3 .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 вересня 1994 року.
       З копії довідки до акту огляду МСЕК серії 2-18 АВ № 071349 від 23 вересня 2005 року видно, що ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності з дитинства безстроково.
       Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22 травня 1965 року батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
       Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 28 червня 2024 року № 00045750008 05 листопада 1983 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 
       16 серпня 1984 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 16 серпня 1984 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 208.
       Рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 10 серпня 1993 року ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав на дочку ОСОБА_1 .
       Рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 10 серпня 1993 року ОСОБА_3 визнано безвісти відсутньою з 08 березня 1991 року.
       Відповідно до копії довідки Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОРС «Розшук» № 124 від 02 грудня 2003 року відносно безвісти зниклої ОСОБА_3 закрито 20 червня 2007 року у зв`язку з тим, що особу рішенням суду було визнано безвісти відсутньою.
        ІНФОРМАЦІЯ_2 в російській федерації помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 14 березня 2022 року.
        ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Кульчини Красилівського району Хмельницької області померла ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 14 березня 2023 року.
       Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2023 року ОСОБА_2 призначено опікуном ОСОБА_1 . 
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви про оголошення  ОСОБА_3 померлою, суд першої інстанції виходив із того, що факт визнання особи безвісно відсутньою не може бути єдиною та достатньою підставою припускати, що особа померла. Достатніх доказів для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.
Враховуючи, що безвісна відсутність ОСОБА_3 засвідчена у встановленому порядку, зокрема рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 10 серпня 1993 року, оголошення ОСОБА_3 померлою не є необхідною та обов`язковою умовою для реалізації ОСОБА_1 її права на отримання пенсії в разі втрати годувальника. 
Крім того будь-які докази, які б свідчили, що за наявності у ОСОБА_1 рішення про встановлення безвісної відсутності годувальника ( ОСОБА_3 ) їй було відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника, у матеріалах справи відсутні.
З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України установлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку – протягом шести місяців.
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.
Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, – протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.
Суд першої інстанції правильно виснував, що особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи, але помилково з посиланням на статті 12, 13, частину першу статті 81 ЦПК України, які розкривають принципи змагальності, диспозитивності цивільного судочинства та встановлюють обов`язок доказування, не звернув уваги, що конструкція цих норм стосується саме позовного провадження та застосував їх у справі окремого провадження.
Натомість відповідно до частин першої – третьої статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. 
Суд до початку розгляду справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України).
Тобто закон зобов`язує суд у цій категорії справ вживати активних дій, спрямованих на встановлення об`єктивних обставин, з яким пов`язується визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Пославшись на відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 07 липня 2021 року у справі № 390/1443/19-ц, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обставини, на які посилались заявники як на підставу для оголошення особи померлою у цих справах не є релевантними, а докази, подані на їх підтвердження, відрізняються як за формою, так і за змістом.
У справі № 390/1443/19-ц особа, яку просив заявник оголосити померлою, зникла з місця проживання у 2002 році. Ця особа у встановленому порядку не визнавалась безвісно відсутньою, а за результатами проведення її розшуку органами Національної поліції України її місце перебування установлено не було, але зазначалось, що в ході проведення розшукових заходів встановлено, що вона нібито у 2002 році виїхала на постійне місце проживання до російської федерації. Про це ж повідомляли й допитані судом свідки.
У цій же справі ОСОБА_3 визнана безвісно відсутньою з 08 березня 1991 року рішенням суду, яке набрало законної сили. Оперативно-розшукова справа щодо її розшуку перебувала в провадженні Вінницького районного управління Міністерства внутрішніх справ України з 02 грудня 2003 року по 20 червня 2007 року, тобто після її зникнення вживалися заходи щодо розшуку ОСОБА_3 протягом понад трьох з половиною років, які не принесли ніякого результату.
Суд першої інстанції не звернув також уваги на особу заявниці, яка через відповідне психічне захворювання визнана недієздатною, а тому не мала можливості самостійно займатися розшуком матері, яка зникла з її життя у шестичному віці (встановлювати свідків, звертатися із запитами до відповідних органів і установ тощо).
Щодо висновку суду про відсутність доказів, які б свідчили, що за наявності у ОСОБА_1 рішення про встановлення безвісної відсутності годувальника ( ОСОБА_3 ) їй було відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника, то з ним не можна погодитись з тих же підстав (через невжиття судом першої інстанції активних заходів для перевірки відповідного твердження заявника).
Таким чином оскільки у місці постійного проживання ОСОБА_3 немає відомостей про місце її перебування протягом понад тридцяти трьох років, а заходи щодо її розшуку не дали результату, що (тривалість відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_3 ) дає обґрунтовані підстави припускати її смерть, оголошення ОСОБА_3 померлою є умовою для отримання її недієздатною дочкою ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника (що підтверджено в суді апеляційної інстанції рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 28 серпня 2024 року), на цю обставину посилався заявник, а суд першої інстанції не мав процесуальних перешкод для її перевірки (навпаки був зобов`язаний це зробити в силу приписів статтей 294, 307 ЦПК України), то апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, 

постановив:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
       Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року скасувати.
       Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , заінтересована особа – Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про оголошення особи померлою задовольнити.
       Оголосити померлою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 14 жовтня 2024 року).

Головуючий                                                        О. С. Панасюк

Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               Т. М. Шемета