Номер провадження: 22-ц/813/1150/24 
Справа № 523/7802/20
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                         Назарової М.В.,
суддів:                                                  Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                            Соболєвої Р.М., 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 ,
на додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Середи І. В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,    

                               в с т а н о в и в :

 У травні 2020 року позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивачки - ОСОБА_7 , яка до дня своєї смерті проживала у будинку АДРЕСА_1 , право власності на який станом на 22 лютого 2017 було зареєстровано за нею. Позивачка є єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину.
28 серпня 2019 року представник позивачки звернувся до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на будинок та земельні ділянки, у видачі яких нотаріус відмовив, оскільки право власності на вказане майно вже зареєстровано за невідомою особою - ОСОБА_2 .
Майно вибуло з власності померлої після її смерті на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 вересня 2010 року, договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок від 11 серпня 2017 року, договорів купівлі-продажу від 23 травня 2018 року. 
Вказане рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє. Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області дана справа не розглядалась.
Посилаючись на те, що державну реєстрацію права власності на будинок та земельні ділянки за ОСОБА_3 (перший набувач) здійснено з порушенням чинного законодавства та на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі, яка судом не розглядалась, і в рішенні зазначені відомості про кадастрові номери земельних ділянок, яких на час прийняття рішення ще не було присвоєно, що свідчить про вибуття майна із спадкової маси поза волею власника, позивачка, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. ч. 5 ст. 1268, ст. 330, ч. 1 ст. 388, ст. 328 ЦК України просила суд витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га за вказаною адресою та визнати право власності на вищезазначене нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 
01 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому позов не визнав, зазначивши, що придбав будинок та земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу, нерухоме майно було зареєстровано на праві власності за попереднім власником. Право власності за ним зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реалізуючи своє право власності відповідачем було знесено житловий будинок і на земельних ділянках збудовано три окремі самостійні житлові будинки, які розташовані на окремо виділені в натурі, під будівництво земельні ділянки, які обладнані окремими входами, огорожею, хвірткою та вїздом. 
На період звернення до суду майно, належне ОСОБА_7 , не існувало. Позивачем не зазначено жодних причин, які б перешкоджали їй своєчасно після спливу 6 місяців з часу відкриття спадщини звернутися з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Саме винна поведінка ОСОБА_1 , яка виразилася у несвоєчасному виконанні вимог закону спричинила зазначені у справі події. Доводи позивача про підробленість рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області є припущенням, не мають юридичної сили, оскільки вказане питання є компетенцією правоохоронних органів. Будь-якого вироку за вищевказаними обставинами у кримінальному провадженні не ухвалено. Позивачем не надано жодного належного об`єктивного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження незаконності рішення суду. Крім того, звертаючись з вимогою про витребування майна, позивач не довела свого права власності на належне їй новозбудоване нерухоме майно.
06 липня 2021 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4  про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом відмовлено.
За заявою представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення у справі №523/7802/20 за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, в частині вимог щодо витребування від відповідача ОСОБА_2 земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в рішенні суду від 21 грудня 2022 року відсутня згадка про них, тому такі вимоги судом не були розглянуті, заяву задоволено.
Додатковим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Задовольняючи заяву сторони позивача про ухвалення додаткового рішення в частині позовних вимог про витребування від відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом земельних ділянок кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходив із того, що згідно із змістом позовних вимог позивачка просила суд про таке, проте під час складення повного тексту рішення з`ясовано, що мотивувальна частина не містить висновку по вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування в порядку спадкування за законом земельних ділянок кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га за адресою: АДРЕСА_1 , суд із посиланням на вимоги ст. 655 ЦК України, ст. 78, ч. 1 ст. 81, 90, ч. 1, 16 ст. 120 ЗК України, які визначають одночасний перехід права власності на земельну ділянку та визначені на ньому об`єкти нерухомого майна (житлові будівлі), проаналізувавши вказані норми та враховуючи встановлені судом обставини про наявність на земельних ділянках нових об`єктів нерухомості (будівель), які займають площу більшу ніж попередня будівля, та відсутність спадкового майна (нерухомого майна - будівлі), належного спадкодавцю ОСОБА_7 , вказані в рішенні висновки про відмову у задоволенні вимог по будинку, суд дійшов висновку, що за таких обставин земельні ділянки не можуть бути витребувані від відповідача.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 просить додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року як незаконне, необґрунтоване скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на помилковість висновків суду та неповне з`ясування обставин справи, на з`ясуванні яких наполягала позивачка. 
Доводами апеляційної скарги позивачки є помилкове прирівняння зміни в Державному реєстрі прав характеристик (площі) не існуючого будинку до реєстрації права власності на новозбудовані будинки, оскільки зміна відомостей про один об`єкт нерухомості не є реєстрацією права власності на інший, а відсутність у новоствореного об`єкта нерухомості індивідуального реєстраційного номера, який не повторюється і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта, свідчить про відсутність реєстрації права власності на такий об`єкт. Вказане потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, застосовано ст. 120 ЗК України, яка не підлягає застосуванню, та не застосовано ст. 376 ЦК України, яка підлягала застосуванню.
Оскільки реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою не змінює правого режиму такого будівництва як самочинного (ВП ВС № 922/476/20 від 09.12.2020), то за відсутності належного на спірних земельних ділянках належного відповідачу нерухомого майна, вони підлягають витребуванню на користь позивачки.
Вказане стало можливим через нез`ясування судом статусу проведеної відповідачем забудови.
Право власності на новостворені ОСОБА_2 будинки не було зареєстроване у визначеному законом порядку (не відкрито нові розділи, не присвоєні нові реєстраційні номери), у новоствореного об`єкта нерухомості індивідуальні реєстраційні номери відсутні, натомість залишається незмінним один і той самий номер протягом усього часу існування об`єкту, який знищений, отже у ОСОБА_2 відсутнє право власності на будь-який будинок або будинки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Також помилковим є висновок суду про належить права витребувати майно лише власнику, оскільки позивачка своєчасно подала заяву про прийняття спадщини, довела родинний зв`язок із спадкодавцем, спірна спадщина не є відумерлою, і у позивача не було б перешкод переоформити на себе спадщину, якби вона залишалася зареєстрованою за ОСОБА_7 .
Крім того, вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом є похідною від вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому саме ОСОБА_2 є належним відповідачем, оскільки не визнає і оспорює право позивачки на спадкування.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа перебувала у провадженні судді Базіль Л.В., розгляд призначений на 19 червня 2023 року о 9-15 год. 
На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 30 травня 2023 року відрядження судді Базіль Л.В. до Одеського апеляційного суду достроково закінчено.
У зв`язку з достроковим закінченням відрядження судді Херсонського апеляційного суду Базіль Л.В., в провадженні якої як судді-доповідача перебувала вказана справа, справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Воронцової Л.П., Ігнатенко П.Я. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2023).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2023 року у відповідності до п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді визначено суддів Кострицького В.В., Лозко Ю.П.
В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнав.
Згодом відповідач ОСОБА_2 та його представник, належно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України (представник як користувач Електронного суду, про що свідчить довідка про доставку електронного документу 18.10.2024 21:34:42), а також відповідачі ОСОБА_9 у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному ваб-сайті судової влади, оскільки згідно запиту до Демографічного реєстру вказана особа не значиться), ОСОБА_2 згідно п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправленнч особисто отримане 01.11.2024) не з`явилися.
Вказане у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Бобровника Д.О. 25 листопада 2024 року через підсистему Електронний суд до апеляційного суду надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на іншу календарну дату з огляду на те, що оскільки договір з адвокатом Бобровником Д.О. підписано 22 листопада 2024 року, який є новим представником відповідача, останньому необхідно підготувати правову позицію та ознайомитися з матеріалами справи.
Розглядаючи вказане клопотання, вислухавши думку часників справи, колегія суддів зазначає наступне.
Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з лютого 2023 року, апеляційне провадження відкрито 24 березня 2023 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув у травні 2023 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивачка.
Участь відповідача ОСОБА_2 та його представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо доводів апеляційної скарги та законності рішення суду першої інстанції представником відповідача висловлено у поясненнях, які за змістом є відзив.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник не навів у своєму клопотанні обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду, як і не надав доказів у підтвердження викладених ним у клопотанні про відкладення розгляду справи обставин.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений в особі свого повноважного представника ОСОБА_8 , який є користувачем Електронного Суду, про дату, час та місце розгляду справи ще 18 жовтня 2024 року. Натомість лише 22 листопада 2024 року відповідач уклав договір про надання правової допомоги з іншим представником, що вочевидь не відповідає засадам добросовісності здійснення учасниками цивільного процесу своїх процесуальних прав та обов`язків, а відповідач має демонструвати готовність на всіх етапах такого брати участь у судових процедурах. 
Отже, у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Бобровника Д.О. про відкладення розгляду справи слід відмовити, оскільки наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 лютого 1989 року Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 червня 2009 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, стала власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
20 січня 2001 року ОСОБА_7 видано державний акт серії ІІІ-ОД № 063275 про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0400 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.03.2009 р. № 294 забудовникам ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було затверджено акт державної приймальної комісії про готовність закінчених будівництвом : прибудови літ. «а2» до жилого будинку літ. «А», сараїв літ. «Г», літ. «Д», за адресою: АДРЕСА_1 .
З вказаного рішення також вбачається, що ОСОБА_10 , матері ОСОБА_7 , належить земельна ділянка площею 0,0200 га на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 20.01.2001 р. № 38/4967.
Згідно з технічним паспортом, складеним КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_7 (1/4 частки) та ОСОБА_10 (3/4 частки) 26.03.2009, житлова площа черепашникового будинку 1959 року забудови «А» складає 37,1 кв.м, а загальна площа 111,7 кв.м, рік будівництва - 1959 надвірні будівлі та споруди Б, Г, Д, - сараї, площами 8,3 кв.м, 7,1 кв.м, 4,2 кв.м (1959, 1980 роки забудови), В –вбиральня площею -1 кв.м (1959 р.), ІІ- мостіння, № 1-4 огорожа, № 1-мостіння, розташовані на земельній ділянці 600 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , про що Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 06 лютого 2017 року складено актовий запис про її смерть № 1570.
Станом на 22 лютого 2017 року право власності на будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_7 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 81003646.
З відомостей реєстру вбачається зареєстроване право власності за ОСОБА_7 на будинок загальною площею 79,7 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, частка у власності 1/4 та 3/4, дата реєстрації 29 липня 2011 року.
Згідно з матеріалами спадкової справи № 747/2017, відкритої Третьою Одеською державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , за прийняттям спадщини 04 серпня 2017 року звернулася ОСОБА_1 
30 липня 2018 року з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_11 , який вказав в заяві про себе як по особу, яка фактично проживала з ОСОБА_7 протягом останніх п`яти років. В наступному від вказаної особи не надходило інших заяв та документів в підтвердження права на спадкування.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова у справі від 03 липня 2019 року (справа № 638/15266/18) за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_11  про встановлення факту родинних відносин, вказану заяву задоволено та встановлено факт родинних відносин, зокрема факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , є племінницею ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28 серпня 2019 року державний нотаріус Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Білик О.Г. відмовив представнику позивачки у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_7 на будинок і земельні ділянки під АДРЕСА_1 на підставі того, що вказані об`єкти належать іншій особі.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.09.2010 у справі № 2-5081/2010 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним 27 вересня 2010 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та визнано договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , згідно якого, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купила житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 – дійсним. Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 79,7 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, літ. «Б», «Г», «Д» -сараї, літ. «В»- вбиральня, №1-4 огорожі, ІІ-мостіння, а також на земельні ділянки площею 0,02 га кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, та площею 0,04 га, кадастровий номер: 5110137600:19:012:001600, за вказаною адресою.
ОСОБА_1 звернулася до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 27 вересня 2010 року, яка ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року повернуто заявниці, із мотивуванням, що «09 жовтня 2019 року із Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області на адресу апеляційного суду надійшла цивільна справа № 2-5081/10 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_13 про стягнення аліментів. 28 листопада 2019 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області повідомив апеляційний суд про те, що цивільну справу № 2-5081/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності неможливо направити до Одеського апеляційного суду, оскільки Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області дана справа не розглядалась, на підтвердження чого надана довідка архіву Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області».        
Як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , її складено на підставі договору № 563 від 18.05.2017 р. з замовником ОСОБА_14 .
Серед документів, які були використані для підготовки вказаної документації, були представлені договір купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 10.11.2009 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 і зазначене вище рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. За відомостями Головного управління Держгеокадастру в Одеській області оригіналу договору в них немає.
11 серпня 2017 року між ОСОБА_3 , від імені якої діє ОСОБА_14 , з однієї сторони та ОСОБА_15 , з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 передала житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається в цілому з житлового будинку – А, загальною площею 79,7 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, та господарських будівель і споруд : Б-сарай, Г-сарай, Д-сарай, В- вбиральня, 1-4 огорожа, І-цистерна, ІІ-мостіння.
11 серпня 2017 року між тими ж сторонами було укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, та кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га.
Із змісту договорів вбачається, що ОСОБА_3 є власником будинку та земельних ділянок на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 вересня 2010 року у справі № 2-5081/2010 р.
Оціночна вартість будинку за звітом про оцінку майна № АS38-170807-001, виданого ТОВ «Інститут Незалежної експертної оцінки плюс» від 07.08.2017, становить 49494,26 грн.
23 травня 2018 року ОСОБА_15 згідно договору купівлі-продажу відчужив ОСОБА_2 вказані будинок та земельні ділянки, що підтверджується договорами купівлі-продажу № 626, № 632, № 629, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовим Д.С.
Оціночна вартість будинку за звітом про оцінку майна № ЕD180522-35, виданого ФОП ОСОБА_16 , склала 49707 грн.
Згідно з інформаційною довідкою № 199289844 від 06 лютого 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 23 травня 2018 року право власності на житловий будинок загальною площею 298,6 кв.м, житловою площею 133,1 кв.м за ОСОБА_2 , а також право власності на земельні ділянки кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, та кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га.
Підставами для реєстрації права власності на будинок стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД141192800325, видана 07.10.2019 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; договір купівлі –продажу № 626, виданий 23.05.2018 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовим Д.С.; технічний паспорт № НОМЕР_2 виданий 10.09.2019 ПП «АРХСТРОЙДОМ».
Реєстрація земельних ділянок відбулася на підставі договорів купівлі-продажу № 629, № 632, виданих 23 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовим Д.С..
 Згідно з висновком експерта (спеціаліста) ПП «Проект» Найдьонова І.В. № 25-08/2020 від 25.08.2020, який надано відповідачем ОСОБА_2 , ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_2 , складає 2251118 грн (екв. 82175 USD). Ринкова вартість житлового будинку № 2, розташованого на земельній ділянці площею 0,015 га, загальної площею 94,1 кв.м, житловою 55,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , складає 1925812 грн (екв.70300 USD). Ринкова вартість житлового будинку № 3, розташованого на земельній ділянці площею 0,022 га, загальної площею 108,4 кв.м, житловою 43,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ,складає 2540483 грн (екв.92768 USD). Ринкова вартість досліджуваного обєкту, а саме трьох зблокованих житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , складає – 6 716 211 грн (екв. 245243 USD).
Досліджуваний обєкт складається з трьох зблокованих житлових будинків, що мають окремі ізольовані входи, системи електро-, водопостачання та каналізацію. Кожний із житлових будинків, розташований на виділеній в натурі присадибній земельній ділянці, обладнаної огорожею, хвірткою та вїздом. Можлива експлуатація об`єкту у якості трьох самостійних обєктів нерухомого майна з присвоєнням індивідуальних поштових номерів.
На земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок під літ. «А», загальною площею 79,7 кв.м та житловою 37,1 кв.м, вказаний у правовстановлюючій документації та технічній документації за 2009 рік, що видані на імя ОСОБА_7 , знесено.
За висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 33/22 від 31.10.2022, складеного судовим експертом М.Петровим і наданим представником позивача, будівництво об`єкту відноситься до такого виду будівництва як нове будівництво; будівництво не відповідає вимогам: ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», ДБН В.1.1-7;2016, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 р.; має місце присутність деяких кваліфікуючих ознак, під якими законодавцем розуміється самочинне будівництво, зокрема будівництво об`єкта нерухомого майна з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Також за матеріалами пенсійної справи, адреса проживання ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 .
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу витребування позивачкою як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_7 належної їй спадщини у вигляді двох земельних ділянок: кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, та кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га, які вибули з володіння спадкодавця та спадкоємця поза їх волею, від відповідача ОСОБА_2 як останнього набувача.
Що стосується позовних вимог про витребування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок під літ. «А», загальною площею 79,7 кв.м та житловою 37,1 кв.м, вказаний у правовстановлюючій документації та технічній документації за 2009 рік, що видані на імя ОСОБА_7 , то оскільки такий знесено, тому в цій частині апеляційна скарга щодо рішення суду, яким відмовлено у задоволенні позову в наведеній частині, не містить будь-яких вимог, і йдеться лише про помилковість висновків суду під час прийняття оскаржуваного рішення.
Переглядаючи вказане додаткове рішення суду, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до останнього набувача спадкового майна ОСОБА_2 , за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.
На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 761/31879/15-ц (провадження № 61-16569св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що "оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника […] Отже, якщо спірне майно було відчужене від імені ОСОБА_10 поза його волею, то він мав право домагатися відновлення свого права на нього. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на частину успадкованого майна разом із іншими спадкоємцями, володіння та право користування ними і, відповідно, право на захист цих прав".
Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
Суд першої інстанці встановив, що підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом стала перереєстрація на користь третіх осіб права власності спірного домоволодіння – житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , права на які вона набула у порядку спадкування після смерті її тітки – ОСОБА_7 , факт родинних відносин із якою встановлений рішенням Дзержинского районного суду м. Харкова від 03.07.2019 (справа № 638/15266/18), яке набрало законної сили 05.08.2019 (а.с. 129 т. 1).
Судом першої інстанції також встановлено, що оскільки справа, в якій приймалося рішення суду по спірному майну про визнання договору дійсним купівлі-продажу дійсним, укладеному 27 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , та про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірне домоволодіння відсутнє, а за таким номером було розглянуто позов іншої особи з іншим предметом, не розглядалася, таке свідчить про те, що майно вибуло із власності ОСОБА_7 поза її волею.
Також судом виснувано, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна.
Вказані висновки суду по справі сторою відповідача не оспорюються.
У частині першій статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено висновок, що "правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства".
Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у витребуванні земельних ділянок через навність на них нових об`єктів нерухомості (будівель), які займають площу, більшу, ніж попередня будівля, та відсутність спадкового майна (нерухомого майна – будівлі), належного спадкодавцю ОСОБА_7 .
Так, судом не взято до уваги те, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься тільки, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Отже, в разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності не є потрібним для захисту порушених прав позивача.
В даному випадку порушене право позивачки як спадкоємиці, якій право на спадщину належить від дня відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України) підлягає захисту саме у вказаний спосіб, і заявлено такий позов цілком слушно саме до останнього набувача шляхом витребування спадкового майна.
Посилання сторони відповідача ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_17 у 2009 році продала ОСОБА_18 спірне домоволодіння і за життя - з 10.11.2009 по 01.02.2017- вона не заявляла, що майно вибуло поза її волею, отже, немає особи, у якої б майно вибуло, як підстава для застосування вимог ст. 388 ЦК України, то таке не може бути взято до уваги, оскільки право спадкоємця, якому право на спадщину належить від дня відкриття такої, захищається таким саме способом, як і право власника майна.
За висновками Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 перед придбанням спірного майна ОСОБА_2 як кінцевий набувач мав можливість ознайомитися із наявними відомостями у Державному реєстрі речових прав та пересвідчитися у відсутності в Єдиному державному реєстрі судових рішень рішення суду, на підставі якого майно вибуло у спадкодавця, а також звернути увагу на те, що за 8 місяців до укладення ОСОБА_2 власник майна змінювався двічи, порівняти вартість земельних ділянок із ринковою вартістю земельних ділянок в курортній зоні (близкість пляжів Лузанівка та Крижанівка), а також звернути увагу на вартість придбаного ним будинку загальною площею 111,7 кв.м – 49707 грн.
Колегія суддів звертає також увагу на те, що позивачка була власницею будинку з 17.04.2009, а - лише 29.07.2011 отримала як спадщину, що унеможливлює відчуження нею 27 вересня 2010 року на користь ОСОБА_3 будинку в цілому.
Крім того, ОСОБА_17 , яка начебто позбулася свого майна у 2010 році, продовжувала проживати і бути зареєстрованою у спірному домоволодінні до своєї до смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 137, 138 т. 4).
Щодо новозбудованого об`єкту на місці знесеного та визначення його статусу як самочинного, оскільки навався дозвіл лише на реконструкцію, а здійснено нове будівництво, тому таке має статус будівельних матеріалів, то дійсно, згідно наданих сторонами доказів та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2024 побудований на місці знесеного старого будинку (про що зазначає сам відповідач ОСОБА_2 в своїх поясненнях – а.с. 70 т. 4), є самочинним будівництвом, оскільки відповідач отримував дозвіл на реконструкцію, під час такого допущені порушення ДБН, і державна реєстрація новостворених об`єктів нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилася, і відомості про старий будинок ОСОБА_7 до ДРРПМН було відкрито лише один раз – під час перенесення таких відомостей.
Наданий відповідачем технічний паспорт, серія та номер 194, виданий 10.09.2019, видавник ПП «Архстройдом» як підстава для внесення змін до реєстру речових прав, не свідчить про набуття ОСОБА_2 права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна – зблоковані три будинки.
Згідно з абзацом 2 ч. 2 статті 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
ВС неодноразово (зокрема, і в постанові від 03.06.2020 у справі № 363/4852/17) вказував, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.
Оскільки передбачених законом підстав для набуття ОСОБА_2 права власності на три зблокованих будинки немає, то таке слід вважати самочинним, що виключає і неможливість відокремлення будівлі або споруди від земельної ділянки, на що помилково посилається відповідач як підставу для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.
Отже, помилкове прирівняння зміни в Державному реєстрі прав характеристик (площі) нового будівництва до реєстрації права власності на новозбудовані будинки, оскільки зміна відомостей про один об`єкт нерухомості не є реєстрацією права власності на інший, а відсутність у новоствореного об`єкта нерухомості індивідуального реєстраційного номера, який не повторюється і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта, свідчить про відсутність реєстрації права власності на такий об`єкт. Вказане дійсно потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, застосовано ст. 120 ЗК України, яка не підлягає застосуванню з огляду на характер виниклих спірних правовідносин сторін.
Оскільки реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою не змінює правого режиму такого будівництва як самочинного (ВП ВС № 922/476/20 від 09.12.2020), то за відсутності належного на спірних земельних ділянках належного відповідачу нерухомого майна, вони підлягають витребуванню на користь позивачки.
Оскільки право власності на новостворені ОСОБА_2 будинки не було зареєстроване у визначеному законом порядку (не відкрито нові розділи, не присвоєні нові реєстраційні номери), у новоствореного об`єкта нерухомості індивідуальні реєстраційні номери відсутні, натомість залишається незмінним один і той самий номер протягом усього часу існування об`єкту, який знищений, отже у ОСОБА_2 відсутнє право власності на будь-який будинок або будинки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 
Вказані обставини також встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, яким в наведеній частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року змінено і його мотивувальну частину викладено в редакції цієї постанови.
Крім того, твердження відповідача про належність права витребувати майно лише власнику не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивачка своєчасно подала заяву про прийняття спадщини, довела родинний зв`язок із спадкодавцем, спірна спадщина не є відумерлою, і у позивача не було б перешкод переоформити на себе спадщину, якби вона залишалася зареєстрованою за ОСОБА_7 , а тому вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння звернута до ОСОБА_2 , який є належним відповідачем, оскільки не визнає і оспорює право позивачки на спадкування.
В даному випадку порушене право позивачки як спадкоємиці, якій право на спадщину належить від дня відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України) підлягає захисту саме у вказаний спосіб, і заявлено такий позов цілком слушно саме до останнього набувача шляхом витребування спадкового майна.
Посилання сторони відповідача ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_17 у 2009 році продала ОСОБА_18 спірне домоволодіння і за життя - з 10.11.2009 по 01.02.2017- вона не заявляла, що майно вибуло поза її волею, отже, немає особи, у якої б майно вибуло, як підстава для застосування вимог ст. 388 ЦК України, то таке не може бути взято до уваги, оскільки право спадкоємця, якому право на спадщину належить від дня відкриття такої, захищається таким саме способом, як і право власника майна.
Встановивши відсутність передбачених законом підстав для набуття ОСОБА_2 права власності на три зблокованих будинки немає з огляду на його самочинність, таке виключає і неможливість відокремлення будівлі або споруди від спірних земельних ділянок, і є визначальним для правильного вирішенн справи про задоволення позову в наведеній частині та витребування земельних ділянок.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Допущене судом неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного додаткового рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та витребування такого з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивачки в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказане є підставою для відновлення порушених прав позивачки та реєстрації за нею права власності на майно в порядку спадкування за законом, а не визнання за нею права власності в порядку спадкування, як помилково вона ставить питання.
Так само і помилковими є вимоги ОСОБА_1 про витребування майна, заявлені до ОСОБА_2 як дружини набувача майна – ОСОБА_2 , оскільки саме останній є набувачем майна (титульним володільцем).

 Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_5 , задовольнити.
Додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити частково.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0016, площею 0,0400 га, за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку кадастровий номер: 5110137600:19:012:0017, площею 0,0200 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                          М.В. Назарова

Судді:                                                                                     В.В. Кострицький 

                                                                                               Ю.П. Лозко