УХВАЛА

11 грудня 2024 року 
м. Київ

справа №380/21402/23
адміністративне провадження № К/990/27932/24  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Чиркіна С.М.,
суддів:                     Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (головуючий суддя            Костецький Н.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2024 року (головуючий суддя Шевчук С.М., судді: Кухтей Р.В., Нос С.П.) у справі № 380/21402/23 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправними дій, скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У 2023 році ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - відповідач), в якому просив:
визнати протиправними дії відповідача з прийняття рішення № 276 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 8 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 » після спливу 10 робочих днів з дня реєстрації звернення громадянина ОСОБА_1 від 08 лютого 2023 року, що зареєстроване за номером АМ01:3552-1765-1014-2230;
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21 березня 2023 року № 276 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 8 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 ».
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2024 року, позов задоволено.
18 липня 2024 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга відповідача, у якій скаржник просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від                   20 червня 2024 року, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2024 року відкрито касаційне провадження. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.
Підставою для відкриття касаційного провадження у справі послугувало оскарження судових рішень, визначених частинною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України), із покликанням скаржника на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
08 серпня 2024 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу.
06 вересня 2024 року 2024 року від відповідача надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу.
17 вересня 2024 року від позивача надійшло заперечення до відповіді на відзив на касаційну скаргу.
17 вересня 2024 року від позивача надійшло клопотання про закриття касаційного провадження.
В обґрунтування клопотання позивачем зазначено, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року постановлено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Акцентує увагу на тому, що спірні правовідносини були предметом судового контролю, здійсненого судами першої та апеляційної інстанцій, за наслідками якого постановлено рішення про задоволення позовних вимог.
Зауважує, що обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження особа, яка подала касаційну скаргу, обмежилася наведенням підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Проте, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виключні випадки, за яких можуть бути оскаржені судові рішення у справах незначної складності, відсутні і належні обґрунтування їх наявності особою, яка подала касаційну скаргу, не наведено.
З огляду на зазначене, вважає, що касаційне провадження необхідно закрити як помилково відкрите.
25 вересня 2024 року від відповідача надійшло заперечення на клопотання позивача, у якому він наполягає на тому, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені при неправильному застосуванні норм матеріального права та без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Вважає, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії справ незначної складності.
26 вересня 2024 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 лютого 2023 року він зареєстрував в ЦНАП м. Львова за номером АМ01: 3552-1765-1014-2230 заяву на видачу містобудівних умов та обмежень на реконструкцію нежитлової будівлі котеджу № 8 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 .
Проте, 21 березня 2023 року відповідач рішенням № 276 протиправно відмовив у наданні містобудівних умов та обмежень.
На підтвердження своєї позиції покликався на відповідь - лист від 20 листопада 2023 року № 20445/28/10-23 Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України. 
Відповідач позов не визнав, подав відзив, у якому наголосив, що причиною прийняття оскаржуваного рішення від 21 березня 2023 року № 276 стало невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
З наведених підстав просив відмовити в задоволенні позову.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить зблокована нежитлова будівля котеджу № 8, що знаходиться по АДРЕСА_2 .
Ця обставина підтверджується інформацією, зазначеною у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 жовтня 2022 року.
08 лютого 2023 року позивачем подано до Центру надання адміністративних послуг м. Львова заяву на видачу містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 8 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 .
Заява зареєстрована за номером AM01:3552-1765-1014-2230.
До заяви на видачу містобудівних умов та обмежень позивачем були долучені документи:
1. План топографо-геодезичного знімання території в масштабі 1:2000;
2. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.10.2022;
3. Містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками;
4. Ситуаційна схема - схема розміщення ділянки в структурі населеного пункту.
Виконавчий комітет Львівської міської ради 21 березня 2023 року прийняв рішення № 276 «Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію гр. ОСОБА_1 зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 8 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_1 , яким відмовив позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зблокованої нежитлової будівлі котеджу № 8 у житлову одиницю (квартиру АДРЕСА_3 ).
Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій встановили, що з дати подання позивачем 08 лютого 2023 року заяви про надання містобудівних умов та обмежень до дати прийняття відповідачем 21 березня 2023 року рішення № 276 минуло 29 робочих днів.
З огляду на зазначене, суди дійшли висновку, що спірне рішення відповідачем прийнято після спливу визначеного законом строку, в межах якого таке рішення повинно було бути прийняте.
Судами попередніх інстанцій акцентовано увагу на тому, що звернення позивача із заявою про надання містобудівних умов та обмежень (08.02.2023) та прийняття відповідачем спірного рішення (21.03.2023) відбулося під час дії в Україні воєнного стану.
З огляду на зазначене, судами враховано вимоги підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 722.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що проектування об`єкта будівництва без отримання містобудівних умов та обмежень відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні та обмежень у використанні земель, визначених Законом України «Про охорону культурної спадщини» в порядку підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету міністрів України від 24 червня 2022 року № 722 не звільняє замовника (позивача) від обов`язку дотримуватися містобудівної документації на місцевому рівні.
Надаючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з цим позовом, суд дійшов висновку, що дії відповідача з прийняття оскаржуваного рішення від 21 березня 2023 року № 276 після спливу 10 робочих днів з дня реєстрації звернення позивача від 08 лютого 2023 року не відповідають визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям та положенням Законів № 3038-VI, № 2806-ІV.
Другу позовну вимогу суди визнали похідною від першої, у зв`язку з чим дійшли висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення від 21 березня 2023 року № 276.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції в порушення пункту 7 частини 3 статті 257 КАС України безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Наполягає на тому, що дослідження обставин відповідності намірів замовника щодо містобудівних перетворень містобудівній документації на місцевому рівні має істотне значення для правильного вирішення судового спору. 
На думку скаржника, невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.
На підтвердження своєх  доводів скаржник покликався на висновки Верховного Суду, сформовані у постановах від 11 квітня 2018 року у справі                                    № 803/1231/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 823/5285/15, від 11 лютого 2020 року у справі № 803/1596/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 813/2946/17, від 15 липня 2020 у справі № 826/1419/18 щодо необхідності здійснення забудови земельної ділянки виключно в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, що визначено статтею 24 Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».
З покликанням на правову позицію Верховного Суду, сформовану у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18, зазначає, що правильне по суті рішення не може бути скасованим внаслідок порушення процедури його прийняття.
Водночас покликається на правову позицію Верховного Суду, сформовану у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 826/2810/17, згідно якої закріплені у законодавстві гарантії прав суб`єктів приватного права (зокрема, можливість застосування принципу мовчазної згоди) не повинні використовуватися для легалізації триваючого правопорушення або здійснення незаконної діяльності.
Щодо умов та наслідків застосування принципу «мовчазної згоди» покликався на правові позиції Верховного Суду, сформовані в постановах від 04 червня 2019 року у справі № 826/5252/17, від 24 січня 2023 року у справі № 160/17667/21.
Позивач подав відзив на касаційну скаргу, у якому наголосив на відсутності підстав для задоволення касаційної скарги.
Вважає, що судами дотримані вимоги процесуального закону щодо з`ясування обставин у справі, їх оцінки та порядку розгляду справи у спрощеному проваджені. 
На думку позивача, наведена скаржником практика Верховного Суду не є релевантної до спірних правовідносин.
Позивач просив касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Також судом касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Щодо доводів касаційної скарги про помилковість віднесення цієї справи до категорії справ незначної складності, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і відхиляє з огляду на таке.
Ухвалою суду першої інстанції від 11 жовтня 2023 року клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження повернуто заявнику без розгляду, оскільки подане 09 жовтня 2023 року представником відповідача клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження не містить її особистого підпису.
В подальшому, ухвалою з процесуальних питань від 12 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки відповідачем не наведено обставин, визначених частиною четвертою статті 257 КАС України щодо необхідності розгляду вказаної справи в загальному позовному провадженні.
Статтею 12 КАС України визначено форми адміністративного судочинства: загальне або спрощене позовне провадження.
Частинами другою, третьою цієї статті передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У частинах четвертій, шостій статті 12 КАС України наведено перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, а також справ незначної складності, а в частині п`ятій цієї ж статті вказано, що умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Зокрема, відповідно до частин першої - третьої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Частина четверта статті 257 КАС України встановлює перелік справ, яке не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ця справа не віднесена до категорії справ, яка підлягає розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, однак ця справа не підпадає й під категорію справ незначної складності.
Тому, визначаючи форму провадження у справі, яка розглядається, суд першої інстанції повинен був виходити із закріплених у процесуальному законі критеріїв та умов конкретного спору.
Колегія суддів, зважаючи на вищевказані обставини, предмет спору у справі, яка розглядається, її суб`єктний склад, характер спірних правовідносин та предмет доказування, не вважає, що суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі дійшов хибного висновку про можливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Щодо підстав відкриття касаційного провадження та дотримання судами висновків Верховного Суду, колегія зазначає таке. 
Згідно із частиною першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Такі випадки визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, згідно з якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, законодавець чітко визначив, які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.
Відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:
суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду;
спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.
Підставою для відкриття касаційного провадження у справі, є оскарження судових рішень, які визначені частинною першою статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
За змістом касаційної скарги скаржник покликається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі                        № 803/1231/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 803/1596/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 813/2946/17, від 15 липня 2020 року у справі № 826/1419/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18, від 26 червня 2018 року у справі                     № 826/2810/17, від 04 червня 2019 року у справі № 826/5252/17, від 24 січня 2023 року у справі № 160/17667/21.
За твердженням скаржника, в постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 826/2810/17 зроблений правовий висновок про те, що закріплені у законодавстві гарантії прав суб`єктів приватного права (зокрема, можливість застосування принципу мовчазної згоди) не повинні використовуватися для легалізації триваючого правопорушення або здійснення незаконної діяльності.
Проте колегія суддів враховує, що судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, не було встановлено протиправної діяльності позивача та відповідно легалізації такої діяльності із застосуванням принципу мовчазної згоди.
У справах № 803/1231/17, № 803/1596/17, № 813/2946/17 предметом позову було рішення суб`єкта владних повноважень про затвердження та/або скасування містобудівних умов та обмежень.
У справі № 160/17667/21 предметом позову було рішення Державної архітектурно-будівельної інспекції України про відмову у видачі дозволу на виконання будівельних робіт.
У справі 826/1419/18 позивач просив скасувати наказ Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 5 від 4 січня 2018 року про скасування реєстрації декларації про початок проведення будівельних робіт від 25 липня 2016 року № КВ083162070548.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у вищенаведених постановах Верховного Суду, були сформовані за інших фактичних обставин та підстав позову, у різні періоди часу, відмінного законодавчого регулювання та редакцій відповідних норм права.
Також колегія суддів зауважує, що у зазначених скаржником справах, розглянутих  Верховним Судом, не надавалась оцінка, зокрема, застосування норм права до спірних правовідносин з урахуванням норм, закріплених у постанові КМУ від 24 червня 2022 року № 722 «Деякі питання здійснення дозвільних та реєстраційних процедур у будівництві в умовах воєнного стану». 
Водночас у справі № 813/1790/18 спірні правовідносини виникли між фізичною особою - підприємцем та ГУ Держпраці щодо протиправності постанов про накладення штрафу.
У справі 826/5252/17 спірні правовідносини виникли між фізичною - особою -підприємцем та Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) щодо зобов`язання прийняти рішення про надання дозволів.
Відтак, у вищенаведених справах предмет спору, учасники спірних правовідносин, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин та їх правове регулювання є різними, це виключає подібність спірних правовідносин у цих справах зі справою, що переглядається.
Отже, зміст зазначених позивачем постанов Верховного Суду, на які зроблено посилання у касаційній скарзі, як на приклад іншого правозастосування, та оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах, правовідносини у яких є подібними, що своєю чергою виключає можливість касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень за цією касаційною скаргою, з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного, касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, підлягає закриттю.
Водночас Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про закриття касаційного провадження як таке, що відкрито помилково.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі № 380/21402/23 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправними дій, скасування рішення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду                                                            С.М. Чиркін
                                                                                          Я.О. Берназюк
                                                                                          В.М. Шарапа