ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 грудня 2024 року
м. Київ
справа № 536/897/24
провадження № 51-4453 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 , 
захисника (відеоконференція)                        ОСОБА_6 ,
засудженого (відеоконференція)                   ОСОБА_7 ,  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від 24 червня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024170500000174 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кременчук Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Кременчуцький районний суд Полтавської області вироком від 01 травня 2024 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та визначив обов`язки, передбачені положеннями ст. 76 КК України.
Суд відмовив прокурору в задоволенні позову в інтересах держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області та в особі Національної служби здоров`я України до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого.
Згідно з вироком  ОСОБА_7 22 січня 2024 року, приблизно о 18:20, керуючи автомобілем «Saipa Tiba», н.з. НОМЕР_1 , по АДРЕСА_2 у напрямку з вул. Пархоменка до вул. Жовтневої, в порушення вимог п. 12.3 ПДР України не вжив заходів до зменшення швидкості, своєчасного екстреного гальмування транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який із ознаками алкогольного сп`яніння рухався по проїзній частині автошляху в межах смуги руху автомобіля ОСОБА_7 , в результаті чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Полтавський апеляційний суд 24 червня 2024 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасував та ухвалив в цій частині новий вирок. Призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та визначив обов`язки, передбачені положеннями ст. 76 КК України.
Також апеляційний суд змінив вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 01 травня 2024 року в частині вирішення цивільного позову, задовольнивши цивільний позов прокурора в інтересах держави, та стягнув з ОСОБА_7 на користь держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області 117 909,9 гривень й на користь Національної служби здоров`я України - 4 637,44 гривень в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_8 . 
В решті вирок суду першої інстанції апеляційний суд залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду і не застосовувати до його підзахисного додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки вважає його надто суворим.
Захисник вважає, що апеляційний суд недостатньо врахував те, що засуджений повністю визнав свою вину, визнав позов прокурора про стягнення витрат на лікування ОСОБА_8 , добровільно відшкодував шкоду потерпілій, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив вперше кримінальне правопорушення  з необережності, має на утриманні трьох малолітніх дітей. 
Також суд не врахував позицію потерпілої, яка просила не застосовувати до ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Указує, що позбавлення права керувати транспортними засобами утруднить допомогу сім`ї засудженого, оскільки вони мешкають в сільській місцевості і автомобіль необхідний для поїздок до лікарні.
Також засуджений в судовому засіданні указав, що його робота пов`язана з необхідність використання транспортного засобу. 
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, призначеного основного покарання та вирішення цивільного позову в поданій касаційній скарзі захисником не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги про суворість призначеного засудженому покарання у зв`язку із застосуванням до нього апеляційним судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не погоджувався з вироком суду першої інстанції, крім іншого, у зв`язку з не призначенням ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами; вважав таке рішення неумотивованим, що призвело до м`якості призначеного покарання; просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити  обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та задовольнити цивільний позов прокурора. 
Відповідно до змісту статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, й не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.
Апеляційний суд обґрунтовано вказав, що суд першої інстанції, не призначаючи ОСОБА_7 додаткового покарання, не мотивував свого рішення, не обґрунтував висновку про відсутність необхідності призначення такого покарання, враховуючи, що кримінальне правопорушення вчинено, хоча і з необережності, однак під час керування джерелом підвищеної небезпеки в межах населеного пункту шляхом наїзду на пішохода, що призвело до смерті людини. 
При цьому апеляційний суд вказав, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається даних про те, що користування правом керувати транспортними засобами є частиною трудових обов`язків обвинуваченого. Конкретних доказів цього не було надано й в ході касаційного розгляду. 
Суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про те, що уникнення засудженим додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами негативно вплине на сприйняття іншими водіями необхідності суворо дотримуватися правил дорожнього руху, з чим погоджується і Верховний Суд.
Обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, зокрема ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, повністю визнав свою вину, вчинив кримінальне правопорушення з необережності, має на утриманні трьох малолітніх дітей, відшкодував потерпілій шкоду, були враховані судом при призначенні основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування цього покарання на підставі положень ст. 75 КК України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде сприяти виправленню засудженого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.
З огляду на викладене, переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків щодо правильності призначення додаткового покарання ОСОБА_7 , у касаційній скарзі не наведено.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 419, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом апеляційної інстанції засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника не вбачає.
Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Полтавського апеляційного суду від 24 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6  - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                       ОСОБА_3