Справа № 351/2349/19 
Провадження № 22-ц/4808/1384/24 
Головуючий у 1 інстанції СОБКО В. . 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Петрів Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Юркевич Христини Михайлівни на рішення Снятинського районного суду від 20 серпня 2024 року, ухвалене в складі судді Собка В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.
Позовні вимоги мотивував тим, що 09.08.1997 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб.
Відповідачу на праві приватної власності належить будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
За період перебування в шлюбі сторонами було здійснено вагомі капіталовкладення та поліпшення даного будинковолодіння: проведено газопостачання до будинку, водопостачання, викопано криницю, вигрібну яму, поставлено насос; здійснено благоустрій прибудинкової території, зокрема огорожу, доріжки на подвір`ї; добудовано хліви, гараж; здійснено капітальний ремонт всього будинковолодіння, облаштовано санвузол, здійснено реконструкцію кімнат тощо.
На підставі наведеного, посилаючись на статті 57, 62 Сімейного кодексу України позивач просив суд визнати вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача судові витрати.
26 травня 2021 року представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог (т. 1, а.с. 63, 64). Посилаючись на статті 60, 69, 70 СК України та зазначивши, що у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, відповідно до якого частки чоловіка і дружини є рівними, просила також здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність сторонам по 1/2 частині вказаного будинку.
Рішенням Снятинського районного суду від 20 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Юркевич Х.М. подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вважає, що суд першої інстанції не зазначив, на підставі яких доказів та з яких підстав визнав спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя – сторін у справі.
До правовідносин, які склалися між сторонами, судом застосовано норму статті 60 СК України, не дивлячись на те, що позивач у позовній заяві посилався на статті 57 та 62 СК України та зазначав про істотне збільшення вартості майна дружини за час шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат.
Стверджує, що позивачем було визнано, що спірний житловий будинок є особистою власністю відповідача ОСОБА_1 , а тому цей факт згідно вимог ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає та є встановленим.
При посиланні на вимоги ст. 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Тобто, позивач мав обов`язок довести суду існування підстав, передбачених ч. 1 ст. 62 СК України, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Однак, вказаного обов`язку позивач не виконав. Ним не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного житлового будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів.
При цьому вказує, що судом першої інстанції не було з`ясовано істотність збільшення вартості майна шляхом порівняння його вартості до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Визнаючи спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, суд не встановив у чому полягало збільшення вартості будинку, природу такого збільшення та чи було воно істотним.
Також вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, які мають значення для правильного вирішення спору та були зазначені нею у відзиві на позовну заяву та у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог.
Вважає, що суд здійснив незаконне втручання у право особистої приватної власності ОСОБА_1 .
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути за позивача на користь відповідача понесені нею судові витрати, які складаються із: сплаченого судового збору у розмірі 1152 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник – адвокат Юркевич Х.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.
Представник позивача – адвокат Кошман І.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, апелянта та її представника, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, враховуючи таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 серпня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одружилися, про що свідчить копія повторно виданого Свідоцтва про шлюб від 20 вересня 2019 року, а/з №5 (т. 1, а.с. 6).
Рішенням Снятинського районного суду у справі №351/2142/19 від 28 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а.с. 27).
На підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.1991 року ОСОБА_4 належав житловий дерев`яний будинок 1974 року побудови за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 15,4 кв.м., до якого примикають: стайня, стодола, криниця, огорожа, цоколь (т. 1, а.с. 141-144).
А відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.05.2002 року ОСОБА_1 на праві приватної власності в цілому належить цегляний житловий будинок житловою площею 75,7 кв.м., загальною площею 183,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 111). Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ІФ №038917 – земельна ділянка площею 0,6121 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства на підставі рішення Тростянецької сільської ради від 24.05.1994 року №3 (т. 1, а.с. 118-119).
За змістом копії Довідки Снятинського відділення АТ «Івано-Франківськгаз» від 11.01.2020 року №76003.2-Лв-137-01.20 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не газифікований (т. 1, а.с. 28, 120).
З фотокарток, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що у вказаному будинку пічне опалення на дровах, кухонна плита електрична, ванна кімната не облаштована. На даху будинку зазначено рік – 1993 (т. 1, а.с. 29-34, т. 2, а.с. 53).
Відповідно до складеного на замовлення представника відповідача судовим експертом Самулевичем В.М. Висновку експерта №74/з за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 29.07.2021 року ринкова вартість житлового будинку та господарських споруд, що розташовані в АДРЕСА_1 , станом на момент дослідження становить 652354,00 грн. На обстежуваній земельній ділянці, яка знаходиться АДРЕСА_1 , належній ОСОБА_1 , розміщено два житлових будинки, зблоковані господарські будівлі та споруди. За даними технічної інвентаризації – житловий будинок загальною площею 23,0 кв.м. з надвірними будівлями розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , а житловий будинок загальною площею 183,4 кв.м. розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Ознак, які характерні прибудові хліва та гаражу за адресою АДРЕСА_1 , не виявлено. Під час проведення візуально-інструментального обстеження житлового будинку в АДРЕСА_1 системи газопостачання та ознак реконструкції вищевказаного житлового будинку не виявлено; спростувати або підтвердити наявність проведення капітального ремонту без проектно-технічної документації не представляється можливим. Новостворений об`єм, що припадає на житловий будинок площею 183,4 кв.м. та господарські будівлі (огорожі, криниця, бетонна доріжка), розташованих за вказаною адресою, складає 13,78%, що в грошовому еквіваленті становить 151270 грн. Згідно вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва у відповідності до вимог пунктів 5.18-5.20 ДБН В2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення», здійснити виділ 6,89% будинковолодіння, що припадає на житловий будинок загальною площею 183,4 кв.м. за цією адресою – технічно неможливо (т. 1, а.с. 77-129).
Згідно відповіді Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області №2842/02-27 від 15.11.2024 року на адвокатський запит відповідно до даних по господарської книги №1 Тростянецької сільської ради за 1996-2000 роки зазначена інформація, що за адресою: АДРЕСА_1 (тепер АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок 1995 року побудови (т. 2, а.с. 52).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Однак суд не мотивував як дійшов до вказаного висновку.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
У статті 62 СК України передбачено таке втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна норма була передбачена ст. 25 КпШС України.
Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20) зазначено, що як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
Тобто, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним, і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Крім того, як зазначено у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 15 листопада 2017 року у справі №716/53/15, йдеться про те, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.
Визначення частки у праві власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведенні будівлі у період шлюбу.
Сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та визнання частки одного з подружжя у цьому майні у розмірі 50%.
Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №369/10454/18 (провадження №61-12186св23).
У справі, що переглядається, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було оформлено за відповідачем ОСОБА_1 на підставі рішення Тростянецької сільської ради №10 від 26.03.2002 року та виданого на його підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 07.05.2002 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем.
Однак, наданими стороною відповідача доказами спростовується презумпція спільності права власності подружжя на зазначене майно, яке набуте ними в період шлюбу, оскільки доведено, що будівництво спірного будинку розпочалося до укладення шлюбу між сторонами та на моменту укладення шлюбу (09.08.1997 року) таке будівництво було фактично завершене.
Зокрема, такі обставини підтверджені тим, що спершу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.1991 року належав житловий дерев`яний будинок АДРЕСА_2 , а згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ІФ №038917 – земельна ділянка площею 0,6121 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства на підставі рішення Тростянецької сільської ради від 24.05.1994 року №3; показами свідків в суді першої інстанції щодо будівництва ними спірного будинку, фотокартками із зазначенням року на зведеному даху цього будинку – 1993, а також поданою представником позивача до суду апеляційної інстанції відповіді Заболотівської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області №2842/02-27 від 15.11.2024 року на адвокатський запит, згідно якої відповідно до даних погосподарської книги №1 Тростянецької сільської ради за 1996-2000 роки за адресою: АДРЕСА_1 (тепер АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок 1995 року побудови (т. 2, а.с. 52).
І такі докази апеляційний суд бере до уваги, незважаючи на порушення строку подання вказаної довідки, з огляду на недоведеність позивачем обставин будівництва спірного будинку у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та наявність інших доказів, поданих відповідачем в суді першої інстанції про основне завершення такого будівництва до укладення із позивачем шлюбу, та необхідність спростування висновків місцевого суду.
При цьому сторона позивача не була позбавлена можливості спростування наданих відповідачем доказів, однак таким правом не скористалась.
Позивачем не доведено участі у будівництві (зведенні) спірного будинку, а факт перебування у шлюбі на момент оформлення права власності на нього за відповідачем не є безумовною підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 його частку, враховуючи що будівництво будинку здійснювалось до 1995 року, а шлюб зареєстрований у 1997 році.
Більше того, позивач не заперечував, що спірне будинковолодіння належить відповідачу на праві приватної власності.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, з урахуванням уточнень, посилаючись на статті 57, 60, 62, 70 СК України зазначав, що ним за час перебування з відповідачем у шлюбі здійснено вагомі капіталовкладення та поліпшення даного будинковолодіння, у зв`язку з чим таке майно може бути визнане їхньою спільною сумісною власністю і можливо здійснити його поділ та виділити у власність сторонам по 1/2 його частині.
Однак, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. При цьому істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Позивач, зокрема, зазначав, що за період перебування у шлюбі сторонами було здійснено такі поліпшення цього будинковолодіння: проведено газопостачання до будинку, водопостачання, викопано криницю, вигрібну яму, поставлено насос; здійснено благоустрій прибудинкової території, зокрема огорожу, доріжки на подвір`ї; добудовано хліви, гараж; здійснено капітальний ремонт всього будинковолодіння, облаштовано санвузол, здійснено реконструкцію кімнат тощо.
Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що згідно наявних матеріалів справи житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не газифікований, у будинку пічне опалення на дровах, кухонна плита електрична, ванна кімната не облаштована, що підтверджується, зокрема, копією Довідки Снятинського відділення АТ «Івано-Франківськгаз» від 11.01.2020 року №76003.2-Лв-137-01.20 (т. 1, а.с. 28, 120), фотокартками із зображенням стану житлового будинку (т. 1, а.с. 29-34, т. 2, а.с. 53).
Також відповідно до складеного на замовлення представника відповідача судовим експертом Самулевичем В.М. Висновку експерта №74/з за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 29.07.2021 року, технічних паспортів на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 та на житловий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_3 саме до будинку №44 1974 року побудови, який належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.1991 року, належать стайня, стодола, криниця, огорожа, цоколь. Ознак, які характерні прибудові хліва та гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , експертом не виявлено; як і не виявлено системи газопостачання та ознак реконструкції вищевказаного житлового будинку; проведення капітального ремонту будинку не підтверджено. Експертом зазначено, що новостворений об`єм, який припадає на житловий будинок площею 183,4 кв.м. та господарські будівлі (огорожі, криниця, бетонна доріжка), розташованих за вказаною адресою, складає 13,78%, що в грошовому еквіваленті становить 151270 грн. (ринкова вартість в цілому житлового будинку та господарських споруд - 652354,00 грн.). Згідно вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва у відповідності до вимог пунктів 5.18-5.20 ДБН В2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення», здійснити виділ 6,89% будинковолодіння, що припадає на житловий будинок загальною площею 183,4 кв.м. за цією адресою – технічно неможливо (т. 1, а.с. 77-129).
Що свідчить про відсутність істотного збільшення вартості спірного майна за час перебування сторін у шлюбі.
Відтак, позивачем не доведено, що за час перебування з відповідачем у шлюбі здійснено вагомі капіталовкладення та поліпшення вказаного будинковолодіння, в тому числі за рахунок його окремих (власних) коштів чи власної трудової діяльності, у зв`язку з чим таке майно могло б бути визнане їхньою спільною сумісною власністю і можливо було б здійснити його поділ та виділити у власність сторонам по 1/2 його частині.
Отже висновки суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок може бути визнаний спільною сумісною власністю сторін, є безпідставними та необґрунтованими.
А зазначений позов не підлягає до задоволення.
Однак, суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов безпідставного і необґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Тому таке рішення не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові повністю.
Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно копії Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0884668 від 03.07.2017 року ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково (т. 1, а.с. 18), і відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Таким чином, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 4892 грн. 65 коп. слід компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору.
Що стосується витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, апеляційний суд зазначає наступне.
В апеляційній скарзі відповідач просила стягнути з позивача на її користь несені нею витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу в розмірі 35000,00 грн.
На підтвердження таких витрат представником відповідача надано: копії ордеру на надання ОСОБА_1 правничої допомоги в Івано-Франківському апеляційному суді адвокатом Юркевич Х.М. серії АТ №1080338 від 20.09.2024 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001151 від 12.04.2017 року, Договору №5-01/20 про надання правової допомоги від 16.01.2020 року, рахунку №01/09-24 від 20.09.2024 року на суму 35000,00 грн. та акту прийому-передачі наданих послуг, відповідно до яких вартість складання та подання до суду апеляційної скарги – 12000,00 грн., участь адвоката в судовому засіданні суду апеляційної інстанції – 3000,00 грн., гонорар за прийняття рішення на користь ОСОБА_1 ; квитанції від 20.09.2024 року про оплату 35000,00 грн. (т. 2, а.с. 12-17).
Разом з тим колегія суддів вважає, що вказаний розмір витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції є завищеним, тому підлягає зменшенню.
Відповідно до частин 1-5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просила суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем.
Правова допомога адвоката відповідача під час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції полягала тільки у підготовці та поданні апеляційної скарги, участі в засіданні 27.11.2024 року.
Також Європейський суд з прав людини у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).
Відповідно до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Апеляційний суд в цій справі, розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування таких витрат в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, заперечення представника позивача, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, обсягу наданих адвокатом послуг та фактично витраченого часу, а також фінансового стану сторін, апеляційний суд вважає, що клопотання представника відповідача про розподіл витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, підлягає частковому задоволенню, та слід стягнути з позивача на користь відповідача такі витрати у розмірі 10000 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Юркевич Христини Михайлівни задовольнити.
Рішення Снятинського районного суду від 20 серпня 2024 року скасувати, ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.
Компенсувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в сумі 4892 (чотири тисячі вісімсот дев`яності дві) грн. 65 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                 О.О. Томин
Судді:                                                                 І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 02 грудня 2024 року.