ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 жовтня 2024 року
м. Київ
 
Справа № 947/34370/12
Провадження № 61-6922св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Карнауха Володимира Вікторовича на постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року в складі колегії суддів Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій зазначив, що він та ОСОБА_2 з 30 вересня 2011 року до 10 травня 2018 року перебували в шлюбі.
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .
21 лютого 2018 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси визначено місце проживання дітей із матір`ю та визначений спосіб участі батька у вихованні малолітніх дітей.
З 10 травня 2018 року син ОСОБА_3 проживає разом з батьком, де йому забезпечені належні умови для проживання, облаштована окрема дитяча кімната з усім необхідним для належного розвитку дитини. Мати участі у вихованні та утриманні сина не приймає.
31 липня 2020 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси змінено місце проживання ОСОБА_3 , визначено місце проживання дитини з батьком. 
Молодший син ОСОБА_4 проживає із матір`ю.
Факт проживання сина ОСОБА_3 з батьком також підтверджується характеристикою за підписами директора та класного керівника Одеського ліцею № 89, довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Академіка Корольова 112/2», актом про фактичне проживання та участь батька у вихованні дитини, який складений сусідами в будинку, за участі баби ОСОБА_3 ; витягом з реєстру Одеської територіальної громади.
Встановлення юридичного факту необхідно заявнику для отримання ним права на пільги, зокрема отримання виплат на утримання дитини, а також захисту її прав та інтересів.
Просить встановити факт самостійного виховання, перебування на утриманні та постійного проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає окремо від матері ОСОБА_2 , самостійно виховується батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає з батьком і перебуває на його утриманні.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
22 листопада 2023 року рішенням Київського районного суду міста Одеси заяву задоволено. Встановлено факт самостійного виховання, перебування на утриманні та постійного проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає окремо від матері ОСОБА_2 і самостійно виховується батьком ОСОБА_1 , проживає разом з батьком і перебуває на його утриманні.
Рішення суду мотивовано тим, що Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц виснував, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За наведених обставин суд вважав заяву ОСОБА_1 такою, що підлягає задоволенню.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
04 квітня 2024 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_1 не довів, що мати дитини ОСОБА_2 не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини. ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому в силу положень статті 242 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) він є законним представником свого малолітнього сина і може представляти, захищати інтереси свого сина без рішення суду. Отже, заявником не підтверджена мета встановлення зазначеного ним у заяві факту, а саме - які правовідносини виникнуть, будуть змінені або припиненні після встановлення зазначеного ним факту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
03 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Карнаух В. В. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судового рішення за пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального права України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26 серпня 2021 року в справі № 591/1371/19, від 20 жовтня 2021 року в справі № 127/15014/20, про те, що законодавство не передбачає конкретного переліку документів для отримання пільг у статусі одинокого батька чи матері. Одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває в шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Одинока матір - це жінка, яка виховує і утримає дитину сама.
Також вказує, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані в справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про зупинення провадження в справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22.
Доводи інших учасників справи
У червні 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду без змін. Послалася на те, що проживання одного з батьків, у цьому випадку матері, окремо від батька, не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини та не звільняє її від таких прав та обов`язків. Утримання дитини батьком є законним обов`язком та не потребує встановленню судом з тією метою, про яку зазначив заявник.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
03 червня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її матеріали із Київського районного суду міста Одеси.
У липні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
26 вересня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У період з 30 вересня 2011 року до 10 травня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції (а. с. 7).
ІНФОРМАЦІЯ_2 в сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а. с. 8).
21 лютого 2018 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси в справі № 523/17573/16-ц визначено місце проживання дітей із матір`ю та визначений спосіб участі батька у вихованні малолітніх дітей (а. с. 9, 10).
31 липня 2020 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси в справі № 523/6471/19 змінено місце проживання сина ОСОБА_3 , яке було визначено рішенням від 21 лютого 2018 року, визначено місце його проживання разом з батьком (а. с. 11, 12).
Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , учня 5-А класу Одеського ліцею № 89, виданої 19 жовтня 2023 року за підписами директора та класного керівника ліцею, батько ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню сина. Учень завжди охайний, доглянутий. Батько регулярно спілкується з класним керівником та вчителями, які навчають сина. Реагує на зауваження, цікавиться шкільним життям дитини. Мати ОСОБА_2 не підтримує жодного контакту з класним керівником та вчителями ліцею. Не виходить на зв`язок, не цікавиться шкільним життям учня. До ліцею ОСОБА_3 приводить та забирає батько ОСОБА_1 (а. с. 13).
Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Академіка Корольова 112/2» від 19 жовтня 2023 року № 32 ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 10 травня 2018 року та до дня видачі цієї довідки включно, проживають у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 14).
Відповідно до акта про фактичне проживання та участь батька у вихованні дитини від 16 жовтня 2023 року, який складений сусідами будинку, за участі баби ОСОБА_3 , встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У малолітнього ОСОБА_3 є своя кімната, яка комфортна для проживання. Батько ОСОБА_1 утримує та доглядає свого сина (водить та забирає зі школи, проводить вільний час зі своїм сином, купує необхідні речі, іграшки, продукти тощо). Мати малолітнього ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживає (а. с. 15).
Згідно з даними із Витягу з реєстру Одеської територіальної громади від 21 жовтня 2023 року № 2023/008554837 адресою місця проживання ОСОБА_3 вказана: АДРЕСА_2 . Витяг сформовано на підставі заяви законного представника ОСОБА_3 - батька ОСОБА_1 (а. с. 16).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
За частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним. 
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. 
Такі висновки висловлені Верховний Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
-                  факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
-                  встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
-                  заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
-                   чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими ж критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року в справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19)).
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними. 
У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, і отриманням передбачених законодавством пільг, пов`язаних з набуттям вказаного статусу.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (далі - СК України; стаття 1).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені в статтях 150, 151 СК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За вимогами частин першої-третій статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
У постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)Велика Палата Верховного Суду виснувала, що правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Водночас сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
У силу положень ЦК України в момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. 
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється в зв`язку з неможливістю його виконання. 
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першоюстатті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. 
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право. 
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміниобсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. 
Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. 
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що заявник довів наявність підстав для задоволення заяви про становлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
Суд апеляційної інстанції виснував про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.
Водночас суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та має вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні. 
У частині шостій статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.
Такі висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), яка хоч і ухвалена після подання касаційної скарги, проте її врахування є обов`язковим відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України.
ОСОБА_1 у своїй заяві фактично посилається на те, що він є одиноким батьком. 
Колегія суддів звертає увагу, що Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду неодноразово виснував у своїх постановах про можливість звернення одинокої матері (батька) до компетентних органів за нарахуванням соціальної допомоги (постанова від 18 квітня 2022 року в справі № 320/11614/20) та (або) до адміністрації роботодавця про надання соціальної додаткової відпустки, як одинокій матері (батьку) чи про виплату компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки (постанова від 13 серпня 2022 року в справі № 808/610/18). Рішення суду про становлення факту самостійного виховання та утримання дитини у таких випадках не вимагається.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові апеляційного суду застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду Верховного Суду від 26 серпня 2021 року в справі № 591/1371/19, від 20 жовтня 2021 року в справі № 127/15014/20, є безпідставним, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. 
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
У справі № 591/1371/19 позивачка посилалася на порушення частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки вона є одинокою матір`ю, самостійно виховує малолітнього сина та не перебуває у шлюбі, про що зазначала в особовій картці під час прийняття на роботу. Відповідачем не вживалися відповідні заходи щодо її працевлаштування та не пропонувалася жодна вакантна посада, хоча на момент її звільнення у відповідача було 9 вакантних посад. Вказувала на наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У справі № 127/15014/20 позивачка вказувала, що відповідачем було порушено порядок вивільнення, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, а також не враховані вимоги статті 184 КЗпП України про те, що звільнення одиноких матерів за наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника не допускається крім випадків повної ліквідації підприємства, коли можливе звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Тобто не можна вважати, що обставини зазначених справ є подібними обставинам справи, що переглядається.
Щодо доводів заявника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про зупинення провадження в справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22, то колегія суддів визнає їх слушними, проте зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово звертала увагу, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (постанови від 26 жовтня 2022 року в справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22), від 14 грудня 2022 року в справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21)).
Порушення норм процесуального права, зазначені заявником у касаційній скарзі, виправлені на стадії касаційного перегляду справи й Верховним Судом застосовано постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.
З урахуванням наведеного, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України. 
Керуючись статтями 294, 315, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Карнауха Володимира Вікторовича задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року скасувати.
Заяву  ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська