23.10.24
22-ц/812/1501/24
Єдиний унікальний номер судової справи: 488/1788/24
Номер провадження 22-ц/812/1501/24 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
23 жовтня 2024 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Базовкіної Т.М., Царюк Л.М., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Сікорською Іриною Станіславівною
на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді - Чернявської Я.А., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» (надалі - АТ «Універсал Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У травні 2024 року АТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 29 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Універсал Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 29 червня 2018 року. На підставі укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 70 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 . Банк взяті на себе зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
Натомість ОСОБА_1 не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Отже, зобов`язання за вказаним договором ОСОБА_1 не виконала. Станом на 19 жовтня 2022 року у відповідачки прострочення зобов`язання зі сплати мінімального платежу за договором сягнуло понад 90 днів, у зв`язку з чим, відбулось істотне порушення нею зобов`язань, а вся заборгованість за кредитом стала простроченою. Того ж дня, Банк направив ОСОБА_1 повідомлення «пуш» про істотне порушення умов договору та про необхідність погасити суму заборгованості, однак відповідачка на контакт не виходила та жодної дії, направленої на погашення заборгованості не вчинила, у зв`язку з чим кредит став у форму «на вимогу». Внаслідок чого, станом на 11 лютого 2024 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у загальному розмірі 88 914, 37 грн. 
Посилаючись на викладене АТ «Універсал Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором б/н від 29 червня 2019 року у розмірі 88 914, 37 грн.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість станом на 11 лютого 2024 року за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 29 червня 2019 року у розмірі 88 914, 37 грн та 2 422, 40 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до умов договору позивач взяті на себе зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Натомість відповідачка ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, у звязку з чим виникла заборгованість, а тому вимогу Банку є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Сікорська І.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. Також просила застосувати строки позовної давності та стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність заборгованості у ОСОБА_1 перед АТ «Універсал Банк» за відсутності належних та допустимих доказів заборгованості та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає про те, що за приписами ч.1 ст. 1046 та ч.2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей, а тому Банк має довести не лише факт підписання договору, а й факт передачі грошей. При цьому, саме первинні документи, що оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є тими доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір. А тому, виписки по рахункам або касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Натомість матеріали позовної заяви не містять виписок з рахунків відповідачки для встановлення наданих розмірів кредиту та визначення чи користувалась вона наданими коштами, чи здійснювала погашення кредиту і чи сплачувала відсотки. Інших доказів, на підтвердження видачі коштів відповідачці за договором також надано не було. При цьому, надана позивачем Анкета - заява та розрахунок заборгованості не є тими первинними документами, що підтверджують факт надання відповідачці кредитних коштів та наявності заборгованості за договором від 29 червня 2019 року.
Крім того, анкета-заява містить лише підпис відповідача. Водночас, анкета-заява не містить відповідних істотних умов кредитного договору. В ній відсутні будь-які дані стосовно оформлення кредиту, суми кредитного ліміту, строку повернення кредиту, визначення розміру процентів за користування кредитом, неустойки та інших істотних умов. Витягом з Умов обслуговування рахунків фізичної особи в Акціонерному товаристві «Універсал Банк», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені тарифи користування кредитною карткою «Мопоbank», в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, штраф за несвоєчасне погашення кредиту та/або відсотків, порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки та комісії саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Надані позивачем Умови з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що розмір заборгованості відповідача за кредитним договором визначено з урахуванням відсотків, які нараховані згідно з умовами обслуговування рахунків фізичної особи, а тому цей розрахунок не є належним доказом щодо розміру коштів, які фактично отримані позичальником, та його заборгованості.
Крім того, як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, загальний залишок заборгованості за кредитом (тіло кредиту) становить 88 914,37 грн, проте, фактично ця сума не є заборгованістю лише за тілом кредиту, оскільки банком також нараховувались проценти на заборгованість за кредитом. Зокрема, згідно наданого розрахунку, Банком нараховано проценти за договором на загальну суму 41 048,51 грн. Між тим, Анкета - заява до договору про надання банківських послуг, підписана відповідачкою, містить лише її анкетні дані та контактну інформацію, та не містить жодних даних про умови кредитування, зокрема не містить умов щодо встановлення кредитного ліміту, його суму та розмір відсотків. За такого, на думку адвоката Сікорської І.С. Банком незаконно стягнуто нараховані відсотки в загальному розмірі 41 048,51 грн.
Разом з тим, адвокат вказує на те, що станом на дату подачі позовної заяви до суду, сплинув строк позовної давності щодо заборгованості, яка виникла відповідно до розрахунку заборгованості до 06 травня 2021 року. Оскільки відповідачка не брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, відсутня була можливість заявити про застосування строків позовної давності. 
Також, в апеляційній скарзі міститься клопотання про відшкодування витрат відповідачки на правову допомогу в сумі 4500,00 грн, яке обґрунтоване тим, що 21 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Сікорською І.С. укладено договір про надання правової допомоги. У відповідності до Додатку до Договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2024 року сторони погоджують надання адвокатом наступної правової допомоги - складання, оформлення та подання апеляційної скарги на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі № 488/1788/24 від 08 серпня 2024 року. Загальна вартість правової допомоги, вказаної в п.1.1 даного додатку, складає 4500,00 грн. Згідно квитанції/платіжного доручення юридичні послуги адвоката Клюєвої (Сікорської) І.С. з професійної правничої допомоги сплачені у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню до виконання як договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини першої статті 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що в анкеті-заяві від 29 червня 2019 року ОСОБА_1 просила відкрити поточний рахунок та встановити кредитний ліміт згідно додатку до анкети-заяви, проте строки здійснення періодичних платежів в анкеті-заяві не встановлені, процентна ставка не зазначена, крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с.20).
До того ж, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, Банк не пред`явив.
Отже, Анкета-заява від 29 червня 2019 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, пені, а Умови і правила обслуговування в AT «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів Monobank і тарифи банку не підписані та не погоджені відповідачкою.
За такого, відсутні підстави для покладення на відповідачку ОСОБА_1 обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення відсотків підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.
Згідно наданого Банком розрахунку, заборгованість розрахована із застосуванням процентної ставки у різний період - 37,2 %, 19,2% та відповідачкою на погашення відсотків було сплачено 41 082, 17 грн (а.с.12-13). 
За вказаних обставин, можна дійти висновку про те, що Банком неправомірно та безпідставно зараховано внесені боржником кошти в рахунок погашення за відсотками, а тому вказані кошти слід зарахувати в рахунок заборгованості за тілом кредиту, зменшивши суму заборгованості за тілом кредиту за рахунок протиправно списаних банком зазначених складових заборгованостей.
Таким чином, фактична основна заборгованість за кредитом, що утворилась станом на 11 лютого 2024 року становить 47 832, 20 грн (88 914, 37 грн - 41 082, 17 грн).
На встановлене суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки 88 914, 37 грн кредитної заборгованості.
За такого, доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування відсотків за вказаним кредитним договором є слушними.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки до позовної заяви не додано виписку з рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом, а Анкета - заява та розрахунок заборгованості не є тими первинними документами, що підтверджують факт надання відповідачці кредитних коштів та наявності заборгованості за договором від 29 червня 2019 року, на увагу суду не заслуговують з огляду на наступне.
Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів виходить з того, що позивачем надано належний розрахунок заборгованості на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 , Анкету-заяву підписану відповідачкою власноручно та яка погоджена сторонами.
Надані Банком документи у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору.
При цьому, ОСОБА_1 жодним чином не спростувала як факту укладання вказаного кредитного договору так і факту отримання нею кредитних коштів, що є ї процесуальним обов`язком.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі відсутність в матеріалах справи виписки по картковому рахунку відповідача не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту його підписання обома сторонами, а надання кредитних коштів є виконанням кредитного договору з боку кредитодавця.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
У справі, яка переглядається, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що розгляд справи судом першої інстанції здійснювався за відсутності відповідачки та за відсутності доказів отримання нею копії позовної заяви, що свідчить про позбавлення її можливості надати відзив на позов, у тому числі, скористатись правом подання заяви про застосування позовної давності у суді першої інстанції, що є підставою для вирішення апеляційним судом вказаної заяви.
Колегією суддів апеляційного суду враховується, що позивач звернувся до суду з цим позовом 06 травня 2024 року, тобто, після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період, що виникли до 06 травня 2021 року.
Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення2 ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності підлягає частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20.
Із цим позовом АТ «Універсал Банк» звернулося до суду 06 травня 2024 року, однак, враховуючи, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зміни набули чинності з 02 квітня 2020 року, відповідно не є пропущеним строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02 квітня 2017 року не завершився.
З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року, який охоплює період 06 травня 2021 року. 
За таких обставин, рішення суду на підставі п.1,2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором б/н від 29 червня 2019 року станом на 11 лютого 2024 року в розмірі 47 832, 20 грн, яка складається з тіла кредиту.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно положень статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з вимогою частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За такого на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову пропорційно задоволеним вимогам (53, 79 %) у розмірі 1303 грн (2422, 40 грн х 53,79% (88914,37 грн : 47832,20 грн х 100), а з позивача на користь відповідачки за подання апеляційної скарги, яка задоволена на 46, 21 % підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2098, 85 грн 4 542 грн (3 028 грн. х 150%) х 41, 21 % ).
Застосувавши взаєморозрахунок з позивача на користь відповідачки слід стягнути судовий збір у розмірі 795, 85 грн ( 2098,85 грн – 1303 грн).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, адвокат Сікорська І.С. просила стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн.
На підтвердження надання адвокатом правової допомоги ОСОБА_1 , надано копію договір про надання правової допомоги від 21 серпня 2024 року, укладений між адвокатом Сікорською І.С. та ОСОБА_1 , копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 21 серпня 2024 року, копію Акту приймання – передачі до договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2024 року та копію платіжної інструкції № 0.0.3840209133.1 від 22 серпня 2024 року (а.с. 68 - 72 грн).
За умовами договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2024 року клієнт в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання – доручення, а Адвокат зобов`язується відповідно до завдання - доручення клієнту надати йому за плату юридичні послуги, зокрема представництво інтересів клієнта в будь - якому судовому провадженні, судовій справі в судах України (в порядку цивільного, господарського, адміністративного судочинства та будь - яких інших проваджень.
Додатком №2 до Договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2024 року визначено, що сторони погодили надання адвокатом правової допомоги у вигляді складання, оформлення та подання апеляційної скарги на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі № 488/1788/24 від 08 серпня 2024 року. Загальна вартість правової допомоги, вказаної в п.1.1 даного додатку, складає 4500 грн.
Вказана сума має бути сплачена клієнтом протягом 10 робочих днів після підписання даного додатку (а.с.70).
Згідно Акту приймання - передачі до договору про надання правової допомоги від 26 серпня 2024 року, адвокатом (Сікорська І.С.) виконано, а клієнтом (Ященко Т.С.) прийнято послуги з надання правової допомоги: складання, оформлення та подання апеляційної скарги (2,5 год) на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі № 488/1788/24 від 08 серпня 2024 року. Адвокатом фактично надані послуги з аналізу норм чинного законодавства та актуальної судової практики (1 год), надання розгорнутої консультації з посиланням на норми права та судову практику (1 год), складання, оформлення та подання апеляційної скарги (2,5 год), а всього 4,5 години. При цьому в Акті визначено, що вартість 1 години роботи складає 1000 грн. Загальна вартість правової допомоги, вказаної в п.1.1 даного додатку, складає 4500 грн (а.с.70 зворот).
Позивач із заявою про зменшення витрат на правову допомогу до суду апеляційної інстанції не звертався.
Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій ст.141ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідно до частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, від 04 червня 2014 року).
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих відповідачці послуг та враховуючи пропорційність задоволених вимог, колегія вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідачки 2079, 45 грн (4500 грн. х 41,21% - задоволення апеляційної скарги) витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідності вчинення певних процесуальних дій.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в повному обсязі та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Сікорською Іриною Станіславівною - задовольнити частково.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2024 року - змінити.
Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (ЄДРПОУ 21133352) заборгованість за кредитним договором б/н від 29 червня 2019 року станом на 11 лютого 2024 року в розмірі 47 832, 20 грн, яка складається з тіла кредиту.
Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 795,85 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 2 079,45 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2024 року.