ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10909/24 Справа № 2-2284/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на кошти, заінтересована особа: Донецький відділ державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1  на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 09 жовтня 2024 року, –

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024року  ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на кошти, заінтересована особа: Донецький відділ державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
       Вимоги скарги обґрунтовувались тим, що рішенням суду стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 26 вересня 2011року до досягнення дитиною повноліття. 
       Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 07 квітня 2020року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 . Виконавчий лист видав 01 листопада 2011року Калінінський районний суд м. Донецька, за змістом якого: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 26 вересня 2011року до досягнення дитиною повноліття».
       Постановою про арешт коштів боржника від 25 вересня 2023року було накладено арешт на грошові кошти на рахунках боржника. На час винесення постанови дитина боржника досягла повноліття, але існувала заборгованість в сумі 130342.66 грн.
       Проте скаржник не погоджується з діями державного виконавця щодо накладення арешту на кошти постановою від 25 вересня 2023року по ВП №60887937, винесену Головним державним виконавцем Донецького відділу державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Вважає вказану постанову незаконною та необґрунтованою. 
       Ураховуючи викладене, виклав вимоги про визнання неправомірними дії Головного державного виконавця Донецького відділу державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сухова Михайла Євгеновича щодо складення постанови про накладення арешту на кошти від 25 вересня 2023року по ВП № 60887937 та скасування цієї постанови.

       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 09 жовтня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця залишено без задоволення.
Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення скаргу, виходив з того, що рішення та дії державного виконавця відповідають вимогам діючого законодавства, є законними та обґрунтованими.

З судовим рішенням не погодився  ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування ухвали суду та задоволення його скарги.
Необґрунтованість ухвали суду на думку заявника полягало у тому, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника були незаконними, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
Інші доводи апеляційної скарги зводились до того, що ОСОБА_1 належним чином виконує рішення суду про стягнення аліментів в межах виконавчого провадження, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для накладення арешту на кошти боржника.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

       Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції з огляду на доводи апеляційної скарги та межі, в яких повинна здійснюватися перевірка судового рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 01 листопада 2011року стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 26 вересня 2011року до досягнення дитиною повноліття. 

Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у ВП № 60887937 від 07 квітня 2020року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 . Виконавчий лист видав 01 листопада 2011року Калінінський районний суд м. Донецька за змістом якого: «Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісяця для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 26 вересня 2011року до досягнення дитиною повноліття».

Постановою про арешт коштів боржника у ВП № 60887937 від 25 вересня 2023року було накладено арешт на грошові кошти на рахунках боржника. 

На час винесення постанови дитина боржника досягла повноліття, але існувала заборгованість в сумі 130342,66 грн.

Згідно загальнодоступних відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження, ВП №60887937 наразі не закінчено, має статус: Відкрито. 

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали скарги не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушень державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність, неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

В силу статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

       Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені обов`язки та права державного виконавця. Так, статтею передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також виконавець має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Положеннями статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. 

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів боржника (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Із змісту постанови про арешт коштів боржника від 25 вересня 2023року вбачається, що державним виконавцем накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 .

Таким чином, підстав для висновків про порушення державним виконавцем положень статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» заявником не наведено.

При цьому, колегія суддів виходить з передбаченого законом обов`язку виконавця накласти арешт на майно (кошти) боржника для забезпечення реального виконання рішення суду, в той час як сам по собі арешт ще не означає обов`язковості вилучення майна, а також враховує положення частини третьої статті 52 Закону, за змістом якої не підлягають арешту кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову тощо.

Проте, жодної з зазначених підстав для зняття арешту скаржником не зазначено.

       Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця є необґрунтованою. 

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про задоволення скарги  ОСОБА_1 .

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при розгляді даної справи, що призвело до постановлення помилкової ухвали, не знайшли свого підтвердження.

Решта доводів апеляційної скарги ОСОБА_1  зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо застосування норм закону та спростовується вищезазначеним. 

Апеляційна скарга не містить інших доводів, які б спростували правильні висновки суду першої інстанції.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону дають підстави вважати, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1  на дії державного виконавця, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу – без змін.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  — залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровській області від 09 жовтня 2024 року — залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2024року.

       Судді: