ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року

м. Київ

cправа №  922/979/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Багай Н. О., Зуєва В. А., 
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Офісу Генерального прокурора -Керничного Н. І.,
Харківської міської ради - Замніус М. В.,
Управління комунального майна та 
приватизації Департаменту економіки та
комунального майна Харківської міської ради - Кітченко М. Ю.,
Фізичної особи-підприємця 
Чистякова Віталія Олеговича - Гаврильченка Ю. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 (у складі колегії суддів: Попков Д. О. (головуючий), Істоміна О. А., Радіонова О. О.)
у справі № 922/979/21
за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави
до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича
про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію та повернення майна,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління комунального майна та приватизації) та Фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича, м. Харків (далі - ФОП Чистяков В. О.), у якому просив суд:
- визнати незаконним та скасувати пункт 30 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова»;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.04.2017 № 5467-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Чистяковим В. О., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С. А. і зареєстрований у реєстрі за № 647, скасувавши запис про його державну реєстрацію;
- витребувати у ФОП Чистякова В. О. на користь територіальної громади м. Харкова нежитлові приміщення 1-го поверху житлового будинку за адресою: вул. Мала Панасівська, 6 літ. «Б-1», м. Харків, площею 62,7 кв. м.
В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що під час прийняття Харківською міською радою оспорюваного рішення та в ході здійснення процедури відчуження спірного нерухомого майна і укладання оспорюваного договору відповідачі порушили вимоги законодавства про приватизацію, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що безпосередньо порушує права та інтереси територіальної громади м. Харкова.
На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор у позовній заяві зазначив, що саме Харківська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади м. Харкова, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади міста, тому Харківська міська рада є відповідачем у цій справі.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.08.2021 у задоволені позову відмовлено в повному обсязі.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2021 скасовано; позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 30 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова». Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.04.2017 № 5467-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП  Чистяковим В. О., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С. А. і зареєстрований у реєстрі за № 647, скасовано запис про його державну реєстрацію. Зобов`язано ФОП Чистякова В. О. повернути на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху житлового будинку за адресою: вул. Мала Панасівська, 6, літ. «Б-1», м. Харків, площею 62,7 кв. м.
Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у грудні 2021 року Харківська міська рада та ФОП Чистяков В. О. подали до Верховного Суду касаційні скарги, у яких, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просять постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 скасувати, а рішення  Господарського суду Харківської області від 03.08.2021 залишити в силі. 
У поданих касаційних скаргах Харківська міська рада та ФОП Чистяков В. О. також заявили клопотання про передачу справи № 922/979/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, обґрунтовані необхідністю відступлення від висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20; та відповідно наявністю виключної правової проблеми - стосовно питання переважного права орендаря на викуп орендованого майна без проведення його поліпшення у випадку, якщо таке право передбачене чинним договором оренди такого майна.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С. від 10.01.2022 відкрито касаційне провадження у справі № 922/979/21 за касаційними скаргами ФОП Чистякова В. О. і Харківської міської ради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК України; зупинено виконання і дію постанови Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі № 922/979/21 до закінчення її перегляду в касаційному порядку; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.02.2022.
Також, не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у грудні 2021 року Управління комунального майна та приватизації подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК України, просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2021 залишити в силі. 
Також, у поданій касаційні скарзі Управління комунального майна та приватизації заявило клопотання про передачу справи № 922/979/21 на розгляд Великої Палати  Верховного Суду, обґрунтоване наявністю протиріч між висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, та висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 10.12.2009 у справі № 1-46/2009 стосовно питання переважного права наймача на придбання орендованого майна шляхом викупу.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:  Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С. від 03.02.2022 відкрито касаційне провадження у справі № 922/979/21 за касаційною скаргою Управління комунального майна та приватизації на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.02.2022.
Прокурор у відзиві на касаційні скарги зазначає про правильність висновків суду апеляційної інстанції та безпідставність доводів скаржників, викладених у касаційних скаргах, просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:  Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С. від 23.02.2022 зупинено касаційне провадження у справі № 922/979/21 до закінчення розгляду у касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи  № 925/1133/18.
Ухвалою судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.09.2023 справу № 925/1133/18 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
17.07.2024 в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С. від 29.07.2024 поновлено касаційне провадження у справі № 922/979/21 за касаційними скаргами ФОП Чистякова В. О., Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021; касаційні скарги призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.10.2024.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2024 у зв`язку з перебуванням судді  Міщенка І. С. у відрядженні справу № 922/979/21 передано на розгляд складу колегії суддів Касаційного господарського суду: Берднік І. С. - головуючий, Багай Н. О., Зуєв В. А.
У судовому засіданні 02.10.2024 оголошено перерву у справі № 922/979/21 за касаційними скаргами ФОП Чистякова В. О., Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації на постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 до 16.10.2024.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора, Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації, ФОП Чистякова В. О., дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Як установлено судом апеляційної інстанції, 08.08.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації (орендодавець) та ФОП Чистяковим В. О. (орендар) було укладено договір оренди № 3091, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-4, І, загальною площею 62,7 кв. м в житловому будинку (технічний паспорт Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційна справа № 32279 від 05.05.2016), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: вул. Мала Панасівська, 6 літ. «Б-1»,  м. Харків, та відображається на балансі Комунального підприємства «Жилкомсервіс». Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 03.08.2016 № 541 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень» (пункт 1.1).
Відповідно до пункту 3.1 договору вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 156 100,00 грн без ПДВ станом на 22.06.2016.
Пунктами 5.2, 5.3 договору передбачено, що орендар зобов`язаний здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно з діючим законодавством.
Орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.
Орендар, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передане в оренду, має переважне право перед іншими особами на його викуп (пункт 5.6 договору).
За умовами пункту 10.1 договору цей договір  діє з 08.08.2016 до 08.07.2019.
08.08.2016 сторонами складено акт приймання-передачі спірних приміщень, відповідно до якого ФОП Чистяков В. О. прийняв в орендне користування нежитлові приміщення загальною площею 62,7кв.м., що розташовані за адресою: вул. Мала Панасівська, 6 літ. «Б-1», м. Харків.
06.09.2016 ФОП Чистяков В. О. листом № 15394 звернувся до Управління комунального майна та приватизації, у якому просив дозволити приватизацію нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: вул. Мала Панасівська, 6 літ. «Б-1», м. Харків.
Рішенням 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу (згідно з додатком).
Відповідно до додатку до зазначеного рішення до переліку  об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу входять, у тому числі, нежитлові приміщення 1-го поверху в житловому будинку розташовані за адресою:   вул. Мала Панасівська, 6 літ. «Б-1», м. Харків (пункт 30).
06.12.2016 ФОП Чистяков В. О. звернувся до Управління комунального майна та приватизації з заявою № 3458  про приватизацію нежитлових приміщень за адресою: вул. Мала Панасівська, 6, м. Харків.
Управління комунального майна та приватизації листом  від 12.12.2016 № 21102 звернулось до суб`єкта оціночної діяльності Прокоп`євої І. Б. з пропозицією провести оцінку спірних нежитлових приміщень з метою визначення вартості об`єкта для приватизації шляхом викупу. 
31.12.2016 суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_1  складено звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість спірних нежитлових приміщень станом на 31.12.2016 складала 161 967,00 грн без ПДВ.
06.04.2017 між ФОП Чистяковим В. О. (покупець) та Управлінням комунального майна та приватизації (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 5467-В-С, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А. та зареєстровано в реєстрі за № 647, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати у власність, а покупець зобов`язався прийняти нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-4, І в житловому будинку літ. «Б-1» загальною площею 62,7 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , орендовані ФОП Чистяковим В. О. на підставі договору оренди від 08.08.2016 № 3091.
Відповідно до з розділу 2 договору оціночна вартість нежитлових приміщень, що відчужуються, визначена відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 10.12.2003 № 1891 (у редакції постанови Кабінету міністрів України від 25.11.2015 № 1033), зафіксована в висновках оцінювача про вартість об`єкта оцінки станом на 10.01.2017, затверджених Управлінням комунального майна та приватизації, і складає 161 967,00 грн.
Згідно з  Податковим кодексом України сума податку на додану вартість становить 20% від вартості нежитлових приміщень та складає 32 393,40 грн. Разом ціна продажу нежитлових приміщень, вказаних в розділі 1 договору, становить 194 360,40 грн.
26.04.2017 сторонами складено акт прийому-передачі № 5467-В-С, відповідно до якого Управління комунального майна та приватизації передало, а  ФОП Чистяков В. О. прийняв  продані 06.04.2017 шляхом викупу нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-4, І в житловому будинку літ. «Б-1», загальною площею 62,7 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У акті також зазначено, що станом на 26.04.2017 ФОП Чистяковим В. О. сплачено кошти за цим договором купівлі-продажу у повному обсязі.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.03.2021 № 249732735, на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гаврилової С. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.05.2017 № 35129450, 10.05.2017 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-4, І в житловому будинку літ. «Б-1», загальною площею 62,7 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
За інформацією, наданою Департаментом бюджету та фінансів Харківської міської ради у листі від 22.07.2019 № 2-18/3-184 кошти від відчуження комунального майна є складовою частиною спеціального фонду місцевого бюджету, а надання Харківській міській раді державної допомоги на утримання фонду об`єктів нерухомості, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, діючим законодавством України не передбачено.
Судом апеляційної інстанції також установлено, що в ході досудового розслідування Київською окружною прокуратурою м. Харкова, при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 336 Кримінального кодексу України за фактами службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017221080000002 від 04.01.2017, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 було проведено вилучення в Управління комунального майна та приватизації ряду приватизаційних справ, у тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: вул. Мала Панасівська, 6, м. Харків.
Під час вивчення заначеної приватизаційної справи прокурором було встановлено, що нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-4, І в житловому будинку літ. «Б-1» загальною площею 62,7 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ,  перейшли у власність ФОП Чистяков В. О. незаконно, оскільки Харківською міською радою незаконно обрано спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу. 
Зазначені обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з відповідними позовними вимогами.
Вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, встановив порушення відповідачами положень законодавства про приватизацію при прийнятті спірного рішення щодо застосування викупу як способу приватизації спірних нежитлових приміщень та укладенні договору купівлі-продажу таких приміщень у зв`язку з нездійсненням ФОП Чистяковим В. О. невід`ємних поліпшень спірних нежитлових приміщень у період їх перебування в оренді. 
Проте, врахувавши заяви відповідачів про застосування позовної давності та відсутність поважних причин його пропуску прокурором, суд першої інстанцій  дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору, у зв`язку зі спливом позовної давності.
Разом з цим, суд першої інстанції також відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування спірних нежитлових приміщень з огляду на її необґрунтованість.
При цьому суд першої інстанції встановив наявність підстав для звернення прокурора із відповідним позовом.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення, суд апеляційної інстанції як і суд першої інстанції, встановив порушення відповідачами положень законодавства про приватизацію при прийнятті спірного рішення щодо застосування викупу як способу приватизації спірних нежитлових приміщень та укладенні договору купівлі-продажу таких приміщень у зв`язку з нездійсненням ФОП Чистяковим В. О. невід`ємних поліпшень спірних нежитлових приміщень у період їх перебування в оренді, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування спірного пункту додатку до рішення ради та визнання недійсним оспорюваного договору. За таких обставин, ураховуючи недійсність оспорюваного договору, суд апеляційної інстанції з огляду на похідний характер позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію та повернення спірних нежитлових приміщень власнику в порядку статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), дійшов висновку про наявність підстав для  їх задоволення.
При цьому, розглянувши питання щодо застосування позовної давності, ураховуючи обставини, за яких прокурор дізнався про незаконність обраного способу приватизації ФОП Чистяковим В. О. спірних нежитлових приміщень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
Разом  з цим, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про підтвердження прокурором підстав для звернення з позовом самостійно та правильним визначенням Харківської міської ради відповідачем у справі.
ФОП Чистяков В. О. у поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послався на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 53, 226 ГПК України, без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 23.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19; на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування положень статей 256, 257, 261 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018  у справі № 362/44/17, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі  № 469/1203/15-ц,  від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 26.11.2019 у справі  № 914/3224/16, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 910/17317/17, постановах Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, від 21.08.2019 у справі  № 911/3681/17, від 13.11.2018 у справі № 924/127/17, постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16. 
Також ФОП Чистяков В. О. у касаційній скарзі зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо пріоритетного застосування норми права, а саме, положень пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (чинного до 06.03.2018) як норми спеціального закону в подібних правовідносинах, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК України.
Наголошуючи на необхідності відступлення від висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, скаржник посилається на те, що пункт 1 частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується саме державного майна, а в даному випадку спір виник через приватизацію комунального майна.
При цьому скаржник вважає, що оскільки закони України «Про оренду державного та комунального майна» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» не передбачали заборони щодо переважного права  орендаря на придбання комунального майна, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 777 ЦК України, якою встановлено, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на ii придбання.
Харківська міська рада у поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалась на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру», без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, ухвалі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 922/3014/19; на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування положень статей 256, 257, 261 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018  у справі  № 362/44/17, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16; на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 та постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20 у подібних правовідносинах щодо неефективності такого способу захисту, як визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке вже було реалізоване та вичерпало свою дію.
Крім того, Харківська міська рада у касаційній скарзі посилається на необхідність відступлення від висновків викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК України.
Зокрема Харківська міська рада наголошує на тому, що закони України « Про оренду державного та комунального майна» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» не передбачали заборони щодо переважного права  орендаря на придбання комунального майна, тому на правовідносини, які виникають між наймодавцем та наймачем у разі продажу майна, переданого у найм (оренду), поширюється дія частини 2 статті 777 ЦК України.
Крім того, скаржник зазначає, що такий спосіб приватизації, як викуп майна орендарем, передбачено національним законодавством. Визначення способу проведення приватизації належить до виключної компетенції уповноваженого органу, тому набувач майна жодним чином не міг вплинути на його обрання. Отже, здійснення набувачем на підставі рішення органу місцевого самоврядування викупу майна без надання доказів його поліпшення не свідчить про протиправність його дій. В свою чергу позбавлення ФОП Чистякова В. О. права власності на приватизоване майно призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У поданій касаційній скарзі Управління комунального майна та приватизації на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 53, 226 ГПК України, без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/534/19, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19; на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування положень статей 256, 257, 261 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018  у справі № 362/44/17, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 26.11.2019 у справі                              № 914/3224/16, постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20; а також на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 914/970/18.
Також Управління комунального майна та приватизації у касаційній скарзі зазначає, про наявність підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, що є підставою для подання касаційної скарги відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК України.
Зокрема Управління комунального майна та приватизації посилається на те, що пункт 1 частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується саме державного майна, а в даному випадку спір виник через приватизацію комунального майна; до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 289 Господарського кодексу України та  частини 2 статті 777 ЦК України щодо переважного права наймача на викуп орендованого ним майна у разі його продажу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції, виходить із такого.
Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України.
Прокурор у справі № 922/979/21, що розглядається, звернувся до суду з позовом в інтересах держави самостійно.
На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор у позовній заяві зазначив, що саме Харківська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади м. Харкова, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади міста, а тому Харківська міська рада є відповідачем у цій справі.
Перевіряючи правильність застосування норм законодавства, що регулюють питання представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, Верховний Суд зазначає таке.
Касаційне провадження у справі № 922/979/21 зупинялося до розгляду Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, а в подальшому Великою Палатою Верховного Суду справи № 925/1133/18.
За результатами розгляду зазначеної справи Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 висловлено правові позиції, які в силу частини 4 статті 300 ГПК України підлягають врахуванню судом касаційної інстанції, який у такому випадку не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.
З урахуванням зазначених приписів процесуального законодавства та критеріїв подібності правовідносин, визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, правовідносини у справі № 925/1133/18 та у справі № 922/979/21, що розглядається, є подібними, тому суд касаційної інстанції враховує висновки, викладені у зазначеній вище постанові.
Так, у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду  зазначила наступне.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом). 
Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Встановлена статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі  № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.
Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі  № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави. 
У справі № 922/979/21, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави самостійно, послався на те, що  Харківська міська рада - відповідач у цій справі, рішення якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а саме, щодо приватизації шляхом викупу спірних нежитлових приміщень ФОП Чистяковим В. О., на підставі якого в подальшому між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Чистяковим В. О. було укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, орендованих останнім. 
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи наявність підстав для звернення прокурора самостійно з відповідним позовом, дійшов висновку, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста дійсно має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора самостійно та визначення Харківської міської ради відповідачем.
Зважаючи на заявлену прокурором у справі, що розглядається, позовну вимогу про визнання незаконним та скасування пункту додатку до  рішення Харківської міської ради в частині відчуження спірних нежитлових приміщень, її обґрунтування та відсутність іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор визначив Харківську міську раду відповідачем у цій справі, навів підставу для представництва інтересів держави та обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів.
За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції про доведеність прокурором підстав звернення до суду самостійно та про те, що прокурор не повинен був попередньо, до звернення до суду, повідомляти про це Харківську міську раду, відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1133/18, яка наведена вище та яка врахована судом касаційної інстанції в силу частини 4 статті 300 ГПК України.
Отже, доводи скаржників про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 53, 226 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі                         № 925/642/19, на яку посилається Харківська міська рада у касаційній скарзі, постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі № 922/1030/20, на яку посилається Харківська міська рада у касаційній скарзі та на неврахування інших правових висновків в якій посилаються ФОП Чистяков В. О. і Управляння комунального майна та приватизації у касаційних скаргах, викладено висновок, відповідно до якого задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію шляхом укладення відповідного договору, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним спірним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.
Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 28.09.2022 у справі                       № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі                         № 910/8413/21, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18. 
З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до  суду пункт 30 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» вже був реалізований та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення 06.04.2017 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5467-В-С між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Чистяков В. О., визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору купівлі-продажу та повернення об`єкта приватизації в комунальну власність.
Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі  № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі  № 359/3373/16-ц).
За таких обставин оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати в частині задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 30 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» з мотивів неефективності обраного прокурором способу захисту прав територіальної громади міста Харкова з залишенням в силі рішення суду першої інстанції про відмову у цій частині позову з мотивів, наведених у цій постанові.
Щодо доводів скаржників про необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір у справі, що розглядається, застосував висновки, сформовані у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, зокрема про те, що Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» була передбачена єдина підстава  для викупу орендарем майна - якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
У справі, що розглядається суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять доказів здійснення ФОП Чистяковим В. О. як орендарем спірних нежитлових приміщень будь-яких поліпшень орендованого ним майна за договором оренди від 08.08.2016 № 3091, внаслідок чого дійшов висновку, що оспорюваний пункт додатку до рішення Харківської міської ради про проведення приватизації орендованого майна шляхом викупу не відповідає вимогам чинного законодавства про приватизацію, а саме положенням статей 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
За висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають висновкам, наведеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» була передбачена єдина підстава  для викупу орендарем майна - якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна (стаття 18-2).
Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив посилання Харківської міської ради на положення статті 289 Господарського кодексу України, частини 2 статті 777 ЦК України щодо переважного права  наймача перед іншими особами на придбання майна, переданого у найм, оскільки  означені положення є загальними, а спеціальним законом, який регулює порядок  проведення приватизації, зокрема, шляхом викупу, є саме Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». 
Верховний Суд зауважує, що законодавство про приватизацію містить спеціальні норми, які підлягають переважному застосуванню. 
Частиною 2 статті 345 ЦК України приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, що відображає правило про переважне застосування спеціальних норм. 
Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», який був чинним на час прийняття радою оспорюваного рішення, відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. 
Викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (частина 2 статті 16-2 зазначеного Закону).
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який був чинним на час прийняття радою оспорюваного рішення, об`єктами малої приватизації є, зокрема, окреме індивідуально визначене майно, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (група А).
Статтею 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об`єктів групи Ж.
Частинами 1, 3 статті 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.
Відповідно до частини 1 статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Тобто викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положень статті 11, статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25% ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять доказів підтвердження того, що ФОП Чистяковим В. О., здійснювались будь-які поліпшення орендованих ним нежитлових приміщень за договором оренди від  08.08.2016 № 3091.
Також правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що посилання Харківської міської ради на положення частини 2 статті 777 ЦК України, статті 289 Господарського кодексу України щодо переважного права орендаря на викуп орендованого майна, є безпідставними,  оскільки таке право підлягало реалізації виключно за умов дотримання процедури приватизації, порядок проведення якої регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». 
Наведеним вище спростовуються доводи скаржників про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 777 ЦК України, статті 289 Господарського кодексу України.
Ураховуючи зазначені вище положення законодавства, встановлені обставини щодо відсутності доказів здійснення ФОП Чистяковим В. О. невід`ємних поліпшень орендованих ним приміщень, та враховуючи висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, суд апеляційної дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачами вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» при проведенні приватизації спірних нежитлових приміщень.
З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції зазначає, що доводи скаржників, наведенні у касаційній скарзі, не спростовують правового висновку, на необхідності відступлення від якого наполягають скаржники, та не містять вагомих аргументів, які можуть бути підставою для відступу від цього висновку.
Крім того, Верховний Суд зауважує, що таку правову позицію було неодноразово відображено, зокрема у постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №  922/1009/20, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18, від 13.04.2021 у справі № 922/3852/19, від 07.07.2021 у справі № 922/318/20, від 30.11.2021 у справі № 922/2761/19, від 13.04.2021 у справі № 922/2934/19, від 20.04.2021 у справі № 922/2811/19 у подібних правовідносинах щодо приватизації способом викупу комунального майна територіальної громади.
Також, Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання скаржників у касаційних скаргах на рішення Конституційного Суду України від 10.09.2009 №   31-рп/2009 у справі № 1-46/2009 за конституційним зверненням Приватного підприємства «Автосервіс» щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 ЦК України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна), оскільки у зазначеній справі Конституційний Суд України виходив з того, що співвідношення між нормами ЦК України і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми ЦК України або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм ЦК України, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту. Ураховуючи те, що закони України «Про оренду державного та комунального майна», «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» не передбачили заборони щодо переважного права орендаря на придбання державного, в тому числі військового, майна, Конституційний Суд України зазначив, що на правовідносини, які виникають між наймодавцем та наймачем у разі продажу військового майна, переданого у найм (оренду), поширюється дія норми, закріпленої у частині 2 статті 777 ЦК України (абзаци 4, 5 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).
Разом з тим, як вже зазначалось вище, у постанові від 22.02.2021 у справі                                № 922/623/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 зазначила, що відповідно до положень статті 11, статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» викуп орендарем орендованого ним приміщення може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу. При цьому, у зазначеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погодилась з висновком суду апеляційної інстанції про те, що переважне право перед іншими особами на викуп орендованого майна, у разі його продажу, виникає у орендаря лише за умов, визначених Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Наведеним вище також спростовуються і доводи Управляння комунального майна та приватизації про наявність протиріч між висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20 та висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 10.12.2009 у справі № 1-46/2009.
Крім того, посилаючись у  клопотаннях про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у тому числі, на наявність виключної правової проблеми, скаржники належним чином не довели та не обґрунтували того, що справа № 922/979/21 дійсно містить виключну правову проблему, а її передача на розгляд Великої Палати Верховного Суду є необхідною для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики у справах зі спорів, що виникають з подібних правовідносин.
З огляду на викладене, відсутні підстави для передачі справи № 922/18/22/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому суд касаційної інстанції залишає без задоволення такі клопотання скаржників.
Верховний Суд зауважує, що при вирішенні спору щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного на підставі рішення органу місцевого самоврядування про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади, має надаватись юридична оцінка необхідності позбавлення покупця права мирного володіння приватизованим майном, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку необхідності позбавлення покупця права мирного володіння приватизованим майном, дійшов висновку, що позбавлення ФОП Чистякова В. О. майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі наслідки обумовлені недобросовісними діями самого набувача майна.
Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкретності продажу, передбачених статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного майна».
Порушення Харківською міською радою умов та порядку приватизації призвели не тільки до можливих економічних збитків (недоотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.
Харківська міська рада, розпорядившись таким чином спірним нерухомим майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який лише декілька місяців орендував комунальне майно і не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації.
У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень такого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря.
Отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, визнавши недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.04.2017 № 5467-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Чистяковим В. О., не застосував наслідки недійсності такого правочину, передбачені частинами 1 та 2 статті 216 ЦК України, щодо обох сторін цього правочину.
Суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції з цих підстав, ураховуючи, що частинами 1 та 2  статті 216 ЦК України передбачені різні види таких наслідків, ФОП Чистяков В. О. при розгляді справи не визначав бажаного для нього виду наслідків у разі задоволення позову; законодавством про приватизацію державного та комунального майна (зокрема, Порядком  повернення у державну (комунальну) власність об`єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсним договору купівлі-продажу таких об`єктів, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 18.10.2018 № 1331) передбачено особливі умови застосування таких наслідків, а ФОП Чистяков В. О. не позбавлений права вимагати компенсації у різних формах, відкритих для нього, в окремому судовому провадженні; у поданій касаційній скарзі ФОП Чистяков В. О. не обґрунтовує незаконність прийняття судом апеляційної інстанції рішення доводами про незастосування двосторонньої реституції при вирішенні недійсності оспорюваного договору. 
Такі висновки суду касаційної інстанції узгоджуються з позицією Європейського суду з прав людини у справі «IBRAHIMBEYOV AND OTHERS  v. AZERBAJAN» від 16.02.2023.
З урахуванням викладеного позбавлення ФОП Чистякова В. О.  спірного майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності.
Повернення у власність територіальної громади спірного нерухомого майна, незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, щоб таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.
Подібні висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі                                            № 922/623/20, постановах Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/1009/20, від 24.03.2021 у справі № 922/2244/19, від 24.03.2021 у справі № 922/3276/19, у від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18, від 01.04.2021 у справі № 922/250/20.
Щодо позовної давності, суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 УК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №   183/1617/16, у якій предметом позову є, зокрема, визнання неправомірним і скасування пункту рішення, сформульовано такі висновки:
«Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог».
Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17).
У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурор дізнався про незаконність обраного способу приватизації ФОП Чистяковим В. О. спірних нежитлових приміщень шляхом викупу без проведення аукціону або конкурсу (за відсутності проведення невід`ємних поліпшень) лише у лютому 2019 року, після ознайомлення з матеріалами приватизаційної справи, яка була витребувана ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 у справі № 639/687/19 у рамках кримінального провадження                                      № 42017221080000002, на чому наголошував прокурор під час розгляду справи.
Ці обставини свідчать про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності без поважних причин.
За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності не суперечать висновкам, викладеним у постановах  Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 17.10.2018  у справі № 362/44/17, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 22.05.2018 у справі  № 469/1203/15-ц,  від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 26.11.2019 у справі  № 914/3224/16, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 910/17317/17, постановах Верховного Суду від 20.04.2021 у справі                          № 922/1030/20, від 21.08.2019 у справі  № 911/3681/17, від 13.11.2018 у справі                    № 924/127/17, постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі                               № 6-1852цс16, на які посилаються скаржники у касаційних скаргах.
Отже, вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, з посиланням на усталену судову практику (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20) дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.04.2017 № 5467-В-С і зобов`язання ФОП Чистякова В. О. повернути територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради спірні нежитлові приміщення з огляду на нездійснення ФОП  Чистяковим В. О. невід`ємних поліпшень орендованого майна, внаслідок чого об`єкт приватизації вибув із комунальної власності територіальної громади м. Харкова з порушенням вимог чинного на той час законодавства про приватизацію, як наслідок, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови в цій частині.
Разом з тим, суд касаційної інстанції зазначає, що заявлена прокурором позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.04.2017 № 5467-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації та ФОП Чистяковим В. О., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С. А. і зареєстрованого у реєстрі за № 647, скасувавши запис про його державну реєстрацію, в частині «…скасувавши запис про його державну реєстрацію» не відповідає вимогам статті 162 ГПК України, оскільки носить не конкретний характер та не містить будь-яких правових обґрунтувань, на що не звернув увагу суд апеляційної інстанції, ухвалюючи своє рішення у цій справі.
З огляду на викладене і положення статті 14, частини 5 статті 269, частини 3 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішити зазначену частину позовної вимоги, тому в абзаці 4 резолютивної частини  постанови Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2021 слід виключити слова «скасувавши запис про його державну реєстрацію».
Доводи Харківської міської ради та Управлінням комунального майна та приватизації про те, що приймаючи оскаржувану постанову в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ФОП  Чистякова В. О. повернути спірне майно, суд апеляційної інстанції безпідставно змінив вимоги прокурора, суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами прокурор, зокрема, просив витребувати спірне майно в порядку статті 216 ЦК України, тобто застосувати реституцію, яка передбачає, у разі недійсності правочину зобов`язання повернути другій стороні у натурі одержане на виконання цього правочину.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
Відповідно до частин 1, 4 статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Зважаючи на те, що висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову в повному обсязі не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України щодо всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно задовольнити частково, оскаржувану постанову - скасувати в частині задоволення позовної вимоги про визнання незаконним і скасування пункту 30 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», залишивши в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні зазначеної позовної вимоги з мотивів, наведених у цій постанові; змінити, виключивши із абзацу 5 резолютивної частини слова «скасувавши запис про його державну реєстрацію». В решті оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
З огляду на те, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню шляхом залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні однієї позовної вимоги немайнового характеру, Верховний Суд, керуючись правилами, передбаченими статтею 129 ГПК України, вбачає підстави для здійснення розподілу судових витрат у виді судового збору у сумі 4  540,00 грн, сплаченого скаржниками за подання касаційних скарг шляхом покладання на Харківську обласну прокуратуру обов`язку з відшкодування витрат кожного із скаржників у зазначеній сумі, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. 
При цьому суд касаційної інстанції враховує висновок, викладений у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 про те, що звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задовольнити частково.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі № 922/979/21 скасувати в частині задоволення позовної вимоги Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова про визнання незаконним та скасування пункту 30 додатку до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 26.10.2016 № 412/16 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова», а рішення Господарського суду Харківської області від 03.08.2021 в частині відмови у задоволенні  зазначеної позовної вимоги залишити в силі з мотивів, наведених у цій постанові.
3. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі № 922/979/21 змінити, виключивши із абзацу 5 резолютивної частини слова «скасувавши запис про його державну реєстрацію». В решті постанову Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі                         № 922/979/21 залишити без змін.
4. Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь Харківської міської ради 4  540,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
5. Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради 4  540,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
6. Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь Фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича 4  540,00 грн (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
7. Доручити Господарському суду Харківської області видати накази.
8. Поновити виконання і дію постанови Східного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі № 922/979/21 у частині, залишеній без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                              І. С. Берднік
Судді:                                                                                               Н. О. Багай
                                                                                               В. А. Зуєв