УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/4265/24 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого        Павицької Т. М.,
суддів                    Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.,
за участю секретаря  судового засідання   Журавської Д.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/4265/24 позовом  акціонерного товариства  «Таскомбанк» до  ОСОБА_1 про  стягнення заборгованості  за кредитним  договором за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка В.П. в м. Коростені,
в с т а н о в и в :
У липні 2024 року акціонерне товариство "Таскомбанк"  звернулося до суду із даним позовом у якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 334194,72 грн та судові витрати.  Позов мотивовано тим, що 22.08.2022 між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 7125915609. Відповідного п. 1.1. кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно з п. 1.2., 1.3. кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених кредитним договором. Згідно з п. 3.5. кредитного договору всі інші умови кредитного договору викладені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 02.02.2022 року. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту -249 847,50 грн; строк користування - 60 місяців; річні проценти - 0, 01 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2,49 % від суми кредиту. 01 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ  " Таскомбанк"  укладено договір відступлення права вимоги №01/09/21, відповідно до якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило АТ  " Таскомбанк"  право грошової вимоги до третіх осіб - боржників. 23 серпня 2022 року права вимоги за кредитним договором № 7125915609. від 22.08.2022 року відступлені АТ " Таскомбанк". Про зміну кредитора відповідачка була повідомлена. Разом з тим, ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконувала, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.        
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2024 року в задоволенні позовних вимог АТ «Таскомбанк» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник АТ «Таскомбанк» - Іванова О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на підтвердження того факту, що АТ «Таскомбанк» є новим кредитором по відношенню до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7125915609 від 22 серпня 2022 року, до позовної заяви позивачем було надано: копію договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021, витяг з Реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021, копію платіжної інструкції на суму 1 724 060,63 грн., що підтверджує оплату новим кредитором ціни договору первісному кредитору, що вказана у реєстрі прав вимог. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 1 ст. 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює, належність, допустимість, і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або. утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки між сторонами при укладенні договору досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, вважає, що у суду немає підстав вважати, що Умови договору були порушені. Однак, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було досліджено вищевикладені положення договору про відступлення права вимоги, платіжну інструкцію, що підтверджує факт оплати первісному кредитору ціни договору, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що 22 серпня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія "Центр фінансових рішень" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7125915609, згідно умов якого кредит надається у сумі 249847,50 грн, строком на 60 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01% від суми боргу за договором та щомісячних процентів в розмірі 2,49 % від суми кредиту.
     В цей же день, 22 серпня  2022 року ОСОБА_1 підписала Паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5915609 та заяву-анкету на отримання послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», що разом становлять кредитний договір № 7125915609 від 22.08.2022 року.
23 серпня 2022 року права вимоги за кредитним договором відступлені АТ "Таскомбанк" на підставі договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01 вересня 2021 року, оскільки між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» укладений договір про відступлення права вимоги № 01/09/21, згідно п.2.1. якого, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.
Складено повідомлення про відступлення прав вимог на ім`я ОСОБА_1 , у якому зазначено про те, що права вимоги за кредитним договором №7125915609 від 22 серпня 2022 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ЦФР», на підставі Договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021 року будуть відступлені АТ «Таскомбанк» .
На підтвердження передачі прав вимоги за вищевказаним кредитним договором позивачем додано витяг з реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги № 01/09/21 від 01.09.2021 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору № 7125915609 від 22.08.2022, станом на 16.06.2024 заборгованість становить 334194.72 грн, з яких: 239626,43 грн сума заборгованості по тілу кредиту; 28,95 грн. сума заборгованості по річним процентам; 94539,34 грн сума заборгованості по щомісячним процентам .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1  укладено вже після укладення Договору про відступлення права вимоги, боргові зобов`язання за кредитним договором ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору АТ «Таскомбанк».
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Отже, вище встановленими обставинами справи підтверджується факт укладення між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 кредитного договору № 7125915609 від 22.08.2022 року.
Також, як вбачається з матеріалів справи, що 01 вересня 2021 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено договір про відступлення права вимоги № 01/09/21, згідно п.2.1. якого, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що станом на 01 вересня 2021 року (на момент укладення договору про відступлення права вимоги №01/09/21 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» не було складено та підписано Реєстру прав вимоги передані (відступлені) права вимоги АТ «Таскомбанк».
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб) а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У справі, що переглядається встановлено, що кредитний договір № 7125915609 був укладений між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 22 серпня 2022 року, натомість договір про відступлення права вимоги №01/09/21 за яким ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» відступило право вимоги АТ «Таскомбанк», був укладений 01 вересня 2021 року, тобто, на момент укладення договору про відступлення права вимоги, ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 , відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги від 01 вересня 2021 року.
Посилання апелянта на витяг з реєстру прав вимоги від 23.08.2022, згідно якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передало право вимоги АТ «Таскомбанк» відносно ОСОБА_1 на суму 250025,32 грн є безпідставним, оскільки вказаний реєстр укладений – 23 серпня 2022 року, а станом на 01 вересня 2021 року (на момент укладення договору про відступлення права вимоги) не було складено та підписано Реєстру прав вимоги передані (відступлені) права вимоги АТ «Таскомбанк», відповідно до якого б товариство отримало право вимоги відносно ОСОБА_1 .
Відтак, витяг з реєстру прав вимоги від 23.08.2022 не є належним доказом, який підтверджує той факт, що до АТ «Таскомбанк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 250025,32 грн. 
Таким чином, встановивши, що кредитним договором №7125915609 укладеним між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 22 серпня 2022 року не порушуються права і законні інтереси АТ «Таскомбанк», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що останнє не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за вказаним вище кредитним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Системний аналіз положень ст.  512, 514 ЦК України свідчить, що відступлення права вимоги можливе лише у зобов`язанні, яке існує на момент укладення договору про відступлення права вимоги (у т.ч. договору факторингу).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку наявним у справі доказам та з урахуванням всіх обставин у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню.
Доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується колегія суддів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складання повного судового рішення 10 жовтня 2024 року.

Головуючий 

Судді