ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року 
м. Черкаси   

справа № 692/795/24		
провадження № 22-ц/821/1742/24		
категорія: 310000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Новікова О.М. 
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.
секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Української міської ради Обухівського району Київської області 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Української міської ради Обухівського району Київської області, про звільнення від сплати аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Української міської ради Обухівського району Київської області про звільнення від сплати аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що є батьком малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що 25.02.2022 року діти, разом з матір?ю ОСОБА_2 , тимчасово виїхали до Республіки Польща. 14.09.2023 року ОСОБА_2 привезла дітей в Україну та повернулась за кордон. Діти залишились проживати з позивачем та на даний час проживають по АДРЕСА_1 . 
Відповідач участі у житті дітей не приймає, зв`язку з ними не підтримує. У телефонній розмові повідомила позивача, що не має фізичної та фінансової можливості брати участь у їх вихованні та догляді. Вказує, що заочним рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 15.08.2023 року шлюб між сторонами розірвано. 
Також, Маневицьким районним судом Волинської області 02.10.2023 року видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі однієї третини всіх видів заробітку позивача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідно віку, починаючи з 04.07.2023 року. Заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня. 
Вказує, що стягнення з позивача аліментів на утримання дітей, які проживають разом з ним суперечить положенням ст. 181 СК України та порушує цільове призначення аліментів, за рахунок яких утримуються діти. Тому просить звільнити його від сплати аліментів, визначених наказом Маневицького районного суду Волинської області від 02.10.2023р.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Української міської ради Обухівського району Київської області про звільнення від сплати аліментів – відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що проаналізувавши матеріали позову та надані докази, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не було встановлено наявність достатніх підстав для звільнення позивача від сплати аліментів, визначених судовим наказом, виданим Маневицьким районним судом Волинської області 02.10.2023 року у справі № 164/1233/23, на які посилався позивач у своєму позові, а отже, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У жовтні 2024 року ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, постановленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що 28.08.2024 на адресу Драбівського районного суд Черкаської області поштовою кореспонденцією надійшла заява від ОСОБА_2 , де вона просить розглянути заяву без її участі та не заперечує проти задоволення позовних вимог. В зазначеній заяві відповідач підтвердила, що з вересня 2023 року і по теперішній час повністю вихованням, утриманням та здійснення догляду за неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 займається їх батько ОСОБА_1 . Однак, під час ухвалення рішення, судом першої інстанції не прийнято до уваги заяву ОСОБА_2 про визнання позову в повному обсязі та той факт, що спір між ним та ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дітей відсутній та їх мати підтвердила, що діти проживають разом з ним.
Зазначає, що в своїй заяві ОСОБА_2 підтвердила, що з вересня 2023 року і по теперішній час повністю вихованням, утриманням та здійсненням догляду за неповнолітніми дітьми займається їх батько ОСОБА_1 . Таким чином, вважає, що ним підтверджено факт перебування дітей виключно на його утриманні.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

08 жовтня 2024 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Української міської ради Обухівського району Київської області, про звільнення від сплати аліментів.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Новіков О.М., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 26.09.2019 року Яготинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та його батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно з копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 17.07.2013 року Кононівською сільською радою Драбівського району Черкаської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та його батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Заочним рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 15.08.2023 року, шлюб зареєстрований 02.03.2013 року Кононівською сільською радою Драбівського району Черкаської області (актовий запис №1) розірвано. Вказане рішення є знеособленим.
Судовим наказом Маневицького районного суду Волинської області, виданим 02.10.2023 року у справі № 164/1233/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини усіх видів його заробітку ( доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.07.2023 року до досягнення ними повноліття. Судовий наказ набрав законної сили відповідно до ч .3 ст. 167 ЦПК України.
З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби № 19/ЗПІ-50/197 від 06.05.2024 року вбачається, що громадянин ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в`їхали до України 14.09.2023 року, пункт пропуску Устилуг. Крім того, мається інформація про в?їзд 09.04.2023 року та виїзд 30.04.2023 року ОСОБА_8 , пункт пропуску Угринів. Відомостей про перетинання державного кордону за період з 08.11.2017 року по 06.05.2024 року гр-на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в базі даних не виявлено.
Згідно копії Акту обстеження умов проживання № 57 від 12.06.2024 року комісією на підставі заяви ОСОБА_1 було проведено обстеження умов проживання у АДРЕСА_1 . За вказаною адресою проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - батько, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 сини, а також родич ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно з довідкою виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області № 2686/3-24 від 14.06.2024 року ОСОБА_1 не зареєстрований, але постійно проживає з 20.09.2023 року разом з дітьми ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з копією Акту обстеження квартири/житлового будинку про проживання АДРЕСА_1 від 04.06.2024 року комісія у складі старости ОСОБА_11 та сусідів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 встановила, що ОСОБА_1 проживає за даною адресою разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20.09.2023 року.
Довідкою № 12 від 20.05.2024р. Жуківцівської гімназії Української міської ради Обухівського району Київської області підтверджується, що ОСОБА_3 навчається у 5 класі Жуківцівської гімназії.
Згідно з довідкою від 17.05.2024р. в.о. директора закладу Дошкільної освіти «Золота рибка» ОСОБА_4 відвідує даний заклад з 19.10.2023 року.
Інших доказів поь суті спору стороною позивача суду не надано.
Як видно з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби № 19-50356/18/24-Вих від 23.07.2024 року гр-ка України ОСОБА_14 у період з 16.03.2023 року по 16.09.2023 року перетинала державний кордон України в обох напрямках, та 16.09.2023 року перетнула кордон у пункті пропуску Рава-Руська на виїзд з України. Інформація про повернення до України відсутня.
Згідно з відповіддю Маневицького відділу державної виконавчої служби у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, у даному відділі судовий наказ, виданий Маневицьким районним судом Волинської області 02.10.2023 року у справі № 164/1233/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на примусовому виконанні не перебував та станом на 17.07.2024 року відсутній, і надати суду з матеріали з примусового виконання вказаного судового наказу неможливо. Пошук Інформації здійснювався згідно даних АСВП у розділах «Пошук ВД/ВП)спецрозділ)», «Пошук ВД/ВП» та «Пошук ВД/ВП (архів)».

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.
Згідно ч. 3 ст. 5 даного Закону задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.
Згідно положень ч. 1,4 вказаного Закону повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно, декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.
Так, суд першої  інстанції вірно вказав, що позивачем не надано відомостей про задеклароване (зареєстроване) місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки з наданих документів вбачається, що адреса: АДРЕСА_1 є тільки тимчасовим місцем проживання вказаних дітей (з 20.09.2023 року), встановлених виключно під час комісійного обстеження житлового будинку. При цьому зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_2 . Таким чином тривалий правовий зв`язок позивача та дітей з адресою: АДРЕСА_1 позивачем не доведено.
Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивачем не надано достовірних доказів того, що відповідач ОСОБА_2 відмовилась від участі у вихованні та утриманні дітей, а його твердження про такі висловлювання відповідача не підкріплено жодним доказом. Також, позивачем не підтверджено того, що діти перебувають виключно на його утриманні, більше того позивачем не надано жодних доказів як наявності власних стабільних доходів, так і витрат, які він несе у зв`язку з утриманням дітей.
Також,  судом першої інстанції вірно вказано, що не заслуговують на увагу твердження позивача про порушення його прав внаслідок стягнення аліментів, оскільки позивачем не надано жодного доказу про суму аліментів, які він сплатив або з нього було стягнуто примусово на утримання дітей на підставі судового наказу, виданого Маневицьким районним судом Волинської області 02.10.2023 року у справі № 164/1233/23 і такі твердження суперечать матеріалам справи. Позивач, звертаючись до суду з цим позовом не просив відкликати вказаний судовий наказ з жодного підрозділу виконавчої служби.
Отже суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що в судовому засіданні не було встановлено наявність достатніх підстав для звільнення позивача від сплати аліментів, визначених судовим наказом виданим Маневицьким районним судом Волинської області 02.10.2023 року у справі № 164/1233/23, на які посилався позивач у своєму позові, а отже позовні вимоги до задоволення не підлягають.
Такі висновки районного суду ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що під час ухвалення рішення, судом першої інстанції не прийнято до уваги заяву ОСОБА_2 про визнання позову в повному обсязі та той факт, що спір між ним та ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дітей відсутній та їх мати підтвердила, що діти проживають разом з ним, є помилковими. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є звільнення від сплати аліментів та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, а не визначення місця проживання дітей, як на то наголошує позивач.
Разом з тим, статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Таким чином, оскільки позивач не довів, що мати дітей не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей позивачем. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 09 грудня 2024 року.

Головуючий:         О.М. Новіков

Судді        : О.В. Карпенко        

Л.І. Василенко