Дата документу 03.12.2024 Справа № 334/4752/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/4752/24 Головуючий у І інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/2147/24                                  Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року у справі за поданням Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, в інтересах недієздатної особи - ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про призначення другого опікуна,-
В С Т А Н О В И Л А:        

У червні 2024 року Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування звернулася до суду в інтересах недієздатної особи - ОСОБА_2 з поданням про призначення другого опікуна, заінтересована особа - ОСОБА_1 .
В обґрунтування подання зазначено, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2023 № 334/465/23 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано недієздатним. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2023 у справі № 334/10020/23 опікуном призначено його матір - ОСОБА_3 . 
Орган опіки та піклування також зазначив, що 30.05.2024 від племінника недієздатного - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , отримано заяву про направлення до суду подання щодо призначення його другим опікуном над недієздатним дядьком - ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що його перший опікун - ОСОБА_3 за віком та станом здоров`я не може належним чином виконувати обов`язки опікуна в повному обсязі. 
Заявник характеризується як порядна, спокійна та чуйна людина. ОСОБА_1 має можливість дбати про підопічного, створювати йому необхідні побутові умови, забезпечувати доглядом та лікуванням. Відповідно до висновку про стан здоров`я від 08.05.2024 заявник може виконувати обов`язки опікуна, вживати заходи щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. 05.06.2024 на засіданні опікунської ради розглянуто вказану заяву ОСОБА_1 і додані до неї документи, оригінали яких знаходяться у заінтересованої особи та частина у заявника. Керуючись ч. 5 ст. 63 Цивільного кодексу України орган опіки та піклування вирішив направити відповідне подання до суду.
Посилаючись на означені обставини, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району просила суд призначити другого опікуна над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , його племінника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року в задоволення подання відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року та прийняти нову постанову про задоволення подання.
В обґрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у висновку органу опіки та піклування мотивації потреби у призначенні другого опікуна. Суд застосував формальний підхід, а мотивувальна частина рішення не містить аналізу фактичних обставин справи та не відповідає вимогам законодавства. Скаржник наголошує на тому, що вирішуючи питання про призначення опіки, суд не діє самостійно, а ухвалює рішення на підставі подання органу опіки та піклування за заявою потенційного опікуна чи особи, призначеної опікуном. ОСОБА_1 наполягає на обґрунтованості висновку органу опіки та піклування, його відповідності Правилам опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, у яких визначено, що при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. 
ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою подання органу опіки та піклування про доцільність призначення його другим опікуном над ОСОБА_2 , що буде відповідати інтересам хворого. Суд не врахував думку його матері – рідної сестри недієздатного, яка дала згоду на призначення його другим опікуном, водночас сама - бажання бути опікуном брата не заявляла та відповідних заяв до органу опіки не подавала. Натомість ОСОБА_3 за віком та станом здоров`я не може належним чином виконувати обов`язки опікуна в повному обсязі. 
Скаржник також вказує на помилковість висновку суду першої інстанції, що на сьогоднішній день саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений ст. 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен перевірити відсутність можливих зловживань у такому питанні, та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи другим опікуном і, перш за все, необхідність такого, рішення про призначення особи призовного віку опікуном над недієздатною особою може створити передумови щодо уникнення від мобілізації на період воєнного стану, тому, враховуючи, що на теперішній час Україна перебуває в стані війни, суспільний інтерес домінує над приватним, що в свою чергу вказує на необхідність встановлення наявності інших членів сім`ї, які можуть виконувати права і обов`язки опікуна. Натомість, на думку скаржника, діюче законодавство у цій сфері не передбачає обов`язку для органу опіки та піклування встановлювати наявність інших членів сім`ї, які можуть виконувати права та обов`язки опікуна.
Також ОСОБА_1  зазначив, що наразі він перебуває у статусі призовника, а не військовозобов`язаного, адже йому виповнилося тільки 24 роки, тому висновки суду про необхідність йому судового рішення про призначення опіки над недієздатним для можливого уникнення від мобілізації є припущенням.Крім того, скаржник звертає увагу суду на те, що окремий механізм врегулювання питань звільнення від мобілізації чоловіків, які доглядають за особами, які потребують постійного догляду та піклування врегульовані Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо звільнення від військової служби осіб з інвалідністю та осіб, які доглядають за такими особами з інвалідністю і тяжкохворими дітьми».
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 – адвокат Бичківський О.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні подання.
Представник органу опіки та піклування Клименко К.О. та опікун недієздатного ОСОБА_2 -  ОСОБА_3  підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Відмовляючи в задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження неможливості повноцінного виконання обов`язків опікуном ОСОБА_3 та існування будь-яких підстав для необхідності призначення ОСОБА_1 другим опікуном над недієздатним ОСОБА_2 .
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2023 у справі № 334/465/23 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано недієздатним.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2023 у справі №334/10020/23 опікуном ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 призначено його матір - ОСОБА_3 .
30.05.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на адресу РАЗМР по Дніпровському району подав заяву про направлення до суду подання, щодо призначення його другим опікуном над недієздатним дядьком - ОСОБА_2 .
На засіданні опікунської ради з питань захисту прав недієздатних або обмежених у дієздатності осіб при районній адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, зокрема, вирішено підготувати та направити до Ленніського районного суду м. Запоріжжя подання про призначення другого опікуна над недієздатним ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що перший опікун ОСОБА_3 за віком та станом здоров`я не може належним чином виконувати обов`язки опікуна в повному обсязі.
Матеріали справи також містять копію заяви ОСОБА_3 про призначення другого опікуна ОСОБА_2 , копію згоди ОСОБА_4 на призначення її сина - ОСОБА_1 другим опікуном її брата - ОСОБА_2 , а також копію довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 9» № 172 від 05.03.2024 про те, що ОСОБА_3 знаходилась на лікуванні (а.с. 12-14).
Відповідно до статті 41 ЦК України, над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю.  Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до частин першої-третьої статті 75 ЦК України суд, якщо він призначив опікуна чи піклувальника, або орган опіки та піклування за заявою особи звільняє її від повноважень опікуна або піклувальника. Ця заява розглядається судом або органом опіки та піклування протягом одного місяця. Особа виконує повноваження опікуна або піклувальника до винесення рішення про звільнення її від повноважень опікуна або піклувальника чи до закінчення місячного строку від дня подання заяви, якщо вона не була розглянута протягом цього строку. Суд, якщо він призначив піклувальника, або орган опіки та піклування може звільнити піклувальника від його повноважень за заявою особи, над якою встановлено піклування. За заявою органу опіки та піклування суд може звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту.
Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України і Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 затверджено Правила опіки та піклування, що зареєстровані в Міністерстві юстиції України 17 червня                     1999 року за № 387/3680 (далі - Правила).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи, зокрема, про повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.
Опіка (піклування) встановлюється для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки.
Згідно з пунктами 2.1, 2.4 Правил опіка установлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і залишились без піклування батьків, а також над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок психічних захворювань.
Опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника).
Органи опіки та піклування за своєю ініціативою, за клопотанням підопічних, державних або громадських організацій, а також згідно з обґрунтованими заявами будь-яких осіб можуть звільнити опікуна або піклувальника від виконання покладених на нього обов`язків, якщо встановлять, що опікун чи піклувальник не відповідає своєму призначенню або належним чином не виконує своїх обов`язків (пункт 5.2 Правил).
Згідно з частиною другою статті 300 ЦПК України суд за заявою органу опіки та піклування чи особи, призначеної піклувальником або опікуном, у місячний строк звільняє її від повноважень піклувальника або опікуна і призначає за поданням органу опіки та піклування іншу особу, про що постановляє ухвалу. Суд за заявою особи, над якою встановлено піклування, може звільнити піклувальника від його повноважень і призначити за поданням органу опіки та піклування іншого піклувальника, про що постановляє ухвалу.
Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка (постанова Верховного Суду від 07.04.2022 у справі № 712/10043/20).
У цій справі суд встановив, що ОСОБА_3 призначена опікуном над недієздатним сином ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2023 у справі №334/10020/23.
Жодних доказів щодо неналежного виконання опікуном ОСОБА_3 обов`язків щодо опіки над ОСОБА_2 матеріали справи не містять, як і доказів необхідності звільнення опікуна від її повноважень через невідповідність (неможливість виконання обов`язків) або призначення другого опікуна. Не надано доказів і того, що  ОСОБА_3 зверталась до суду чи органу опіки та піклування із заявою про звільнення її від повноважень опікуна.
Натомість суд першої інстанції належним чином встановив, що надане подання про можливість призначення ОСОБА_1 другим опікуном над раніше визнаним судом недієздатним ОСОБА_2 , не містить обґрунтованої мотивації щодо необхідності призначення недієздатному другого опікуна, визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність призначення другого опікуна.
Таким чином місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні подання про призначення опікуна із зазначених підстав.
Доводи ОСОБА_1 щодо помилковості висновку суду першої інстанції про переважання інтересів держави над приватними в контексті виконання конституційного обов`язку з захисту Батьківщини, яка перебуває у стані війни, адже він не є військовозобов`язаним, оскільки не досягнув 25 років, апеляційний суд оцінює критично.
У цій справі подання органу опіки та піклування про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатним дядьком ОСОБА_2 не містить належної мотивації, а також достатніх обґрунтувань чи мотивів з посиланням на наявні докази щодо можливості ОСОБА_1 бути опікуном та визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення, а містить лише посилання на саму можливість заявника бути опікуном, відсутність заперечень проти цього з боку інших родичів та бажання матері недієздатного, яка на теперішній час є опікуном. Окрім того, у недієздатного ОСОБА_2 є опікун - його мати, матеріали справи не містять достатніх доказів неможливості здійснення нею своїх повноважень в силу стану здоров`я. 
Також сам скаржник підтверджує наявність як мінімум ще одного родича – його матері, ОСОБА_4 , яка надала згоду на призначення ОСОБА_1 другим опікуном, що, на думку апеляційного суду, не є визначальною під час вирішення вказаного питання, адже матеріали справи не містять доказів неможливості здійснення нею обов`язків опікуна. 
А саме по собі бажання членів сім`ї надати сину та онукові статус другого опікуна над недієздатним під час дії в Україні воєнного стану не може бути підставою для задоволення подання органу опіки та піклування. 
Навіть з урахуванням того, що 25 років ОСОБА_5 виповниться тільки 07.11.2025 (тому на теперішній час його не стосуються мобілізаційні заходи, що проводяться в країні), а строк дії рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2023 у справі № 334/465/23, яким ОСОБА_2 визнано недієздатним закінчиться майже за місяць до його дня народження, доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними, адже в силу положень ст. 300 ЦПК України, строк дії цього рішення може бути продовжений.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи подання, суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, що виникли у цій справі, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13 грудня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: