Справа № 442/5768/24                                Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І. 
Провадження № 33/811/1418/24                Доповідач в 2-й інстанції: Урдюк Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Львівський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., при секретарі Левчуку А.-І.В., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , захисника Галишина А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника Галишина А.В. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, ФОП підприємець, проживаючого АДРЕСА_1 , на постанову судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 вересня 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 185, ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.
Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 02.07.2024 року, о 15.07 год., в с.Майдан, по вул. Шевченка, керував транспортним засобом «Mersedes-Benz» номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці), від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законодавством порядку, відмовився, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Крім того, 02.07.2024 о 15.14 год., ОСОБА_1 , не виконував законного розпорядження сержанта поліції ОСОБА_2 , а саме не пред`явив документи, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП.
Не погоджуючись із рішенням судді суду першої інстанції, захисник Галишин А.В., подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 вересня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.130 КУпАП, а провадження у справі закрити.
Зазначає, що копію постанови отримав лише 10.09.2024
В обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження зазначає, що ОСОБА_3 не керував транспортним засобом, такий стояв на узбіччі, тому і відмовився від огляду, зазначені поліцейським ознаки сп`яніння нічим не підтверджені. 
Зазначає, що ОСОБА_1 повідомляв поліцейським про відсутність у нього документів, однак було складно протокол за ст. 185 КУпАП. Усе сказане працівникам поліції були заявлено в силу того, що ОСОБА_1 не керував автомобілем.
ОСОБА_1 , захисник Галишин А.В., які брали участь в розгляді апеляційної скарги в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , виступ захисника Галишина А.В., перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, за обставин, викладених у протоколах та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.
Так, пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Разом з тим, ст. 130 КУпАП України встановлено відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Тобто об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у випадку невиконання водієм вимог п. 2.5 ПДР полягає у відмові особи, яка здійснювала керування транспортним засобом та якій працівник поліції висловив вимогу пройти огляд на стан сп`яніння, пройти такий огляд.
Відповідно до ст. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 (далі - Інструкція №1452/735) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
З протоколу серії ААД № 823333 від 02 липня 2024 року (а.с. 3) вбачається, що такими ознаками у ОСОБА_1 були: різкий запах алкоголю із порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці.
З огляду на наведені ознаки, у поліцейського виникли підстави вважати, що водій ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, наслідком чого стала вимога поліцейського до ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння.
Наявним у матеріалах справи відеозаписом з камер спостереження патрульних підтверджується, що працівники поліції підійшли до транспортного засобу марки «Mersedes-Benz» номерний знак НОМЕР_1 , з автомобіля з місця водія, як згодом виявилось вийшов ОСОБА_1 . Працівники поліції пред`явили вимогу про надання посвідчення водія та реєстраційних документів на транспортний засіб. ОСОБА_1 відмовлявся надати документи, говорив, що не має таких, заперечував факт керування автомобілем та намагався кудись піти, що стало підставою для застосування працівниками поліції заходів примусу, та подальшого доставлення ОСОБА_1 до відділення поліції. У подальшому після доставлення ОСОБА_1 до відділення поліції, поліцейські виявивши у останнього ознаки алкогольного сп`яніння пред`явили вимогу про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, але ОСОБА_1 відмовився від огляду, просив викликати йому карету швидкої медичної допомоги, заперечував факт керування автомобілем. Поліцейські здійснили виклик на №103. Але оператор повідомив, що на скарги, які зазнає ОСОБА_1 карета швидкої медичної допомоги не здійснює виїзд. Також працівник поліції у зв`язку із адміністративним затриманням повідомив центр надання безоплатної правової допомоги для забезпечення захисника ОСОБА_1 . У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп`яніння працівник поліції повідомив, що буде складено протокол, та у подальшому вручив ОСОБА_1 його копію.
Таким чином, відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 який отримав посвідчення водія та знає Правила дорожнього руху, порушив вимоги п. 2.5 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Щодо покликань захисника на те, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушеня, передбаченого ст. 185 КупАп апеляційний суд зазначає наступне.
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №557484 від 02.07.2024 (а.с. 15) вбачається, що ОСОБА_1 02.07.2024 о 15.14 год., ОСОБА_1 , не виконував законного розпорядження сержанта поліції ОСОБА_2 , а саме не пред`явив документи, передбачені п. 2.1 ПДР, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.
Тобто вимога поліцейського надати документи для встановлення особи водія була законною тому у ОСОБА_1 не було підстав для відмови у її виконанні.
Таким чином, ОСОБА_1 відмовився надати документи, що посвідчують його особу, та документи на керований ним транспортний засіб, здійснив злісну непокору законній вимозі працівника поліції.
Диспозицією статті 185 КУпАП, передбачена відповідальність, зокрема, за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку та суспільної безпеки, також у сфері державного управління.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку України» громадська безпека і порядок – це захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.
Статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Таким чином, визначаючи поняття громадського (публічного) порядку та безпеки і покладаючи на поліцію обов`язок забезпечувати такі, законодавець не виділяє сфер, у яких неможливе посягання на відносини щодо встановленого порядку управління. Ключовим у таких ситуаціях є перебування поліцейського при виконанні службових обов`язків. Відтак, відмовляючись виконати законні вимоги чи розпорядження поліцейського, висловлені щодо вчинення адміністративного правопорушення у будь-якій іншій сфері, зокрема у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, особа вчиняє посягання на встановлений порядок управління, що становить собою об`єкт адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, виражається у злісній непокорі, тобто відмові виконати законне розпорядження або вимогу поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.
Як зазначив у своєму рішенні №10-рп/2011 у справі №1-28/2011 Конституційний Суд України, злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.
У даному випадку ОСОБА_1 поставлено у провину вчинення адміністративного правопорушення, що полягало у відмові надати працівнику поліції документи, що посвідчують його особу, та документи на керований ним автомобіль. При цьому останній відмовився виконати законну вимогу працівника поліції, яка була йому повторена наполегливо та неодноразово, з роз`ясненням, що у випадку її невиконання, до нього будуть застосовані заходи примусу.
Таким чином апеляційним судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами доведено наявність у діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, через що покликання в апеляційній скарзі на ці обставини є неспроможними.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, спростовуються наявним у матеріалах справи відеозаписом з якого вбачається, що працівники поліції підійшли до транспортного засобу марки «Mersedes-Benz», номерний знак  НОМЕР_1 , вякому окрім ОСОБА_1 нікого не було, останній перебував в автомобілі на місці водія, відтак такі твердження захисника апеляційний суд розцінює критично, та вважає, що вони спрямовані на уникнення ОСОБА_1 відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд вважає здобуті у справі докази є належними та допустимими доказами вини ОСОБА_1 та у ході апеляційного розгляду апеляційним судом не отримано даних, які б свідчили про незаконність дій працівників поліції та невідповідність їх дій вимогам «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09.11.2015 року.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 оскаржував дії працівників поліції щодо складання 
відносно нього протоколу. Доказів неправомірної поведінки працівників поліції чи інших доказів, які б спростовували фактичні дані, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення та додатках до нього матеріали справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної у справі постанови.
Дослідивши зібрані докази у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 апеляційний суд визнає їх належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам статті 251 КУпАП.
Апеляційний суд вважає, що при розгляді справи про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_1 суддею відповідно до статей 251, 252 КУпАП на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, повно і всебічно встановлено фактичні обставини адміністративних правопорушень, а оскаржувана постанова судді відповідає вимогам статей 245, 280, 283 КУпАП.
З огляду на вищевикладене, фактичними обставинами справи стверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП, така доведена повністю, і тому твердження захисника про відсутність в діях ОСОБА_1 складу цих адміністративних правопорушень не ґрунтуються на доказах у справі.
Згідно з вимогами ст.ст. 33, 34 КУпАП суддя, при накладенні стягнення на ОСОБА_3 врахував характер вчинених правопорушень, особу порушника, ступінь його вини, відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність, і обґрунтовано визначив вид та розмір основного стягнення, з урахуванням положень ст. 36 КУпАП, що в повній мірі відповідає санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП і за своїм видом та розміром є законною і обґрунтованою мірою відповідальності за вчинені правопорушення, а також відповідає і меті виховання особи, що їх вчинила, та запобіганню вчиненню нових правопорушень, як це передбачено ст. 23 КУпАП.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Постанову судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 вересня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 185 КУпАП, залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах останнього – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду          Т.М. Урдюк