ОКРЕМА ДУМКА
Судді Шарапи В.М.
20 грудня 2024 року 
м. Київ
справа №240/19209/21
адміністративне провадження №К/990/16548/22
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду постановою від 10.12.2024 скасував рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.10.2021 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у справі №240/19209/21.
Ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково.
Визнав протиправним і скасував рішення Міністерства оборони України (далі - МО України) про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи з 18.03.2021 внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 17.06.2021 №96.
Зобов`язав МО України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ 00034022) вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 недоплаченої одноразової грошової допомоги з урахуванням права на отримання одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини у розмірі різниці між 300 та 250 кратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня року, у якому встановлено інвалідність.
У іншій частині позову відмовив.
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач просив задовольнити його вимоги, оскільки 18.06.2018 під час первинного огляду органами МСЕК йому встановлено ІІІ групу інвалідності за захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби. У зв`язку з цим йому була виплачена грошова допомога в сумі 480250, 00 грн.
18.03.2021 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини. Він звернувся до відповідача із заявою про виплату йому грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини, проте у задоволенні заяви відмовлено з огляду на те, що з часу встановлення первинної групи інвалідності до встановлення ІІ групи інвалідності пройшло понад два роки. Відмова мотивована пунктом 4 статті 16-3 3акону України від 20 грудня 1991 року               № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок №975).   
Рішення та мотиви судів попередніх інстанцій. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.10.2021, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у задоволенні позову відмовлено. Мотивами відмови вказано відповідність рішення відповідача прописам пункту 4 статті 16-3 3акону № 2011-XII та пунктом 8 Порядку № 975.   
Позиція Верховного Суду.
Ухвалюючи постанову від 10.12.2024 про часткове задоволення касаційної скарги позивача Суд сформував правові висновки про те, що:
« 1) на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України;
2) суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин;
3) установлені пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років суперечать Конституції України, а тому для вирішення цього спору підлягає застосуванню частина перша статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17 як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у Рішенні від 06.04.2022 №1-р(II)/2022».
Мотиви окремої думки.
З вказаними висновками Верховного Суду не погоджуюсь з наступних підстав.
Згідно частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічну за змістом норму містить також стаття 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».  
Отже законодавством визначено пряму (перспективну) дію в часі рішень Конституційного Суду України. Конституційний Суд України з цього приводу, зокрема у рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, неодноразово надавав тлумачення змісту статті 58 Конституції України та вказував, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Крім того, у рішенні від 24.12.1997 № 8-зп Конституційний Суд України зазначив, що «закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю» (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини).
Відтак рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується до тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Тому щодо обставин цієї справи необхідно констатувати, що рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(II)/2022 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII (справа про посилений соціальний захист військовослужбовців) підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли після його ухвалення. 
Правовідносини, щодо яких виник спір у цій справі із застосування норми пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII , виникли 18.03.2021, тобто до прийняття рішення Конституційним Судом України. Суди попередніх інстанцій застосували вказану норму права без врахування положень частини четвертої статті 7 КАС України.
Статтею 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Відтак у межах перегляду судових рішень судів попередніх інстанцій у цій справі повноваження суду касаційної інстанції обмежувались лише перевіркою правильності застосування судами норм пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII станом на 18.03.2021. 
Такий висновок випливає з норм статті 351 КАС України, якою встановлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За наведених обставин та їх правового регулювання суд касаційної інстанції у цій справі не мав передбачених процесуальним законом підстав для ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, оскільки як суб`єкт владних повноважень, приймаючи рішення, так і суди попередніх інстанцій під час розгляду справи, мали застосувати і застосували чинний на дату прийняття рішення суб`єктом владних повноважень Закон.
Відповідно, у Суду були відсутні підстави застосовувати положення частини четвертої статті 7 КАС України, яка передбачає, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Суддя                                                                                                                                                                                                               В. М. Шарапа