ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4035/22  Номер провадження 22-ц/814/3047/24	Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т. В.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року та на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Денис Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Д.О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
В обґрунтування позову зазначено, що 17 січня 2022 року позивач та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 , на підставі якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (продавці) продали ОСОБА_3 (покупець) 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; продаж нібито вчинено за 54900,00 грн. 
Позивач зазначає, що насправді на початку 2022 року вона попросила ОСОБА_2 нібито продати будинок її рідному брату ОСОБА_3 , який є племінником ОСОБА_2 , оскільки він і так там проживав. Своє прохання обґрунтовувала тим, що нею було оформлено кредит в ПАТ «Приватбанк», який вона не змогла вчасно виплатити, було відкрите виконавче провадження, їй телефонували та погрожували накласти арешт на даний будинок. При цьому вона пропонувала, щоб фактичної купівлі-продажу не відбувалося, будинок лишився у власності їх трьох за усною домовленістю. Вказувала, що гроші ОСОБА_3 нехай перерахує їй на карту, а вона відразу їх йому поверне, що і сталося. Оскільки ніхто не хотів, щоб на спільну власність наклали арешт, то всі погодилися і 17 січня 2022 року відбулося укладення договору купівлі-продажу. Зауважено, що ОСОБА_2 грошових коштів за продаж своєї частини не отримував.
Посилаючись на те, що вказаний правочин є фіктивним, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 17 січня 2022 року, а також скасувати рішення приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокопа Д.О. від 17 січня 2022 року щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями від 17 січня 2022 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року, зокрема у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Д.О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не доведено, що при укладенні 17 січня 2022 року договору купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином.
Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення
11 червня 2024 року представник ОСОБА_3 – адвокат Кононенко В.А. звернувся до місцевого суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій вказуючи на відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , прохав суд ухвалити додаткове рішення у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.
Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції
Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року заяву ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Д.О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
З рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року та додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року не погодилася ОСОБА_1 та оскаржила їх в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційні скарги, в яких прохала суд: скасувати рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року та ухвалити нове, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 17 січня 2022 року, а також скасувати рішення приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокопа Д.О. від 17 січня 2022 року щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку з господарськими будівлями від 17 січня 2022 року; скасувати додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про винесення додаткового рішення відмовити у повному обсязі.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи, викладені в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, місцевим судом було встановлено фактичні обставини справи, що не відповідають дійсності, оскільки позивач нікого не просила продавати батьківський будинок, натомість ОСОБА_3 виявив бажання викупити спірного домоволодіння у ОСОБА_2 , а належну ОСОБА_1 частину нерухомості – безкоштовно передати ОСОБА_3 в замін на можливість проживання позивачем у ньому.
Позивач наголошує, що ОСОБА_3 не проживав та не проживає у спірному помешканні, оскільки фактично знаходиться у м. Києві.
Також вказано, що ОСОБА_1 ніяких грошових коштів ні до підписання, ні після підписання договору купівлі-продажу не отримувала, а ОСОБА_3 скористався її становищем і обманом заволодів її частиною спадщини.
Узагальнені доводи, викладені в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції
Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що їй не було подано доказів понесених судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем ОСОБА_3 .
Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні вказано про відсутність сторін справи під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, натомість ОСОБА_1 перебувала у суді.
На думку позивача, під час ухвалення місцевим судом додаткового рішення її права були проігноровані у повному обсязі, а сума, що була стягнута – необґрунтована.
Щодо доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 прохає суд в задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Зазначено, що спірний договір купівлі-продажу мав на меті реальні наслідки, а саме перехід права власності на належні частки у будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .
Крім того, довід позивача щодо неотримання нею грошових коштів спростовується матеріалами справи, зокрема інформацією, вказаною у спірному договорі купівлі-продажу. 
Зауважено, що надані представником відповідача докази в повній мірі підтверджують розмір понесених ОСОБА_3 судових витрат.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
ОСОБА_1 та її представник – адвокат Охмак В.І., який взяв участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, підтримали вимоги поданих апеляційних скарг та прохали їх задовольнити з підстав, що у них наведені.
Представник ОСОБА_3 – адвокат Кононенко В.А., взявши участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення вимог апеляційних скарг позивача, наголошуючи на законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.
Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Д.О. у поданій ним заяві прохав суд розгляд справи проводити за його відсутності.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокопом Д.О. 17 січня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 52, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (продавці) передали, а ОСОБА_3 (покупець) прийняв у власність 3/4 частки житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно пункту 2 вказаного договору, продаж вчинено за 54900,00 грн, які сплачено покупцем продавцям повністю до підписання договору. Претензій щодо сплати вартості часток житлового приміщення з господарськими спорудами продавці до покупця не мають. 
Крім того, у спірному договорі ОСОБА_1 власноручно зазначено, що цей договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями прочитано нею і відповідає її волі (а.с. 12-14).
Позиція суду апеляційної інстанції
Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу
Звертаючись до місцевого суду, позивач у поданій нею позовній заяві зазначала, що договір купівлі-продажу від 17 січня 2022 року є недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, так як, на переконання останньої, оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, вчинений лише формально з метою приховати майно від примусової реалізації у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Приватбанк».
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження № 61-3677св24), від 24 липня 2024 року у справі № 201/3714/22 (провадження № 61-4285св24) та багатьох інших.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Так, з матеріалів справи вбачається, що покупцем за спірним договором – ОСОБА_3 заперечується фіктивність укладення договору купівлі-продажу від 17 січня 2022 року щодо спірного домоволодіння, оскільки останнім вказано на виконання ним передбачених договором вимог, зокрема передання грошових коштів продавцям, а також здійснення ремонтних робіт у житловому будинку, придбаного за спірним договором.
Також місцевим судом правильно зазначено, що наявність у позивача кредитної заборгованості на час укладення спірного договору перед ПАТ «Приватбанк» не доводиться належними та достатніми доказами, оскільки надана копія постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника датована 22 березня 2018 року і містить відомості щодо звернення стягнення на доходи боржника, а не реалізацію належного на праві власності останньої майна. 
Що ж стосується твердження позивача про неотримання нею коштів за спірним договором, то вказане суперечить нормам укладеного договору купівлі-продажу, зокрема пункту 2, а також не відповідає вимог частини шостої статті 81 ЦПК України, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів звертає увагу, що подаючи до суду апеляційну скаргу, позивачем, як на підставу для задоволення її позовних вимог, зазначено, що під час укладення спірного правочину ОСОБА_3 скористався становищем ОСОБА_1 і за допомогою обману заволодів частиною спадщини останньої.
Згідно правових висновків, що викладені у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 450/2150/13-ц (провадження № 61-9199св23) наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Аналізуючи матеріали справи вбачається, що довід позивача щодо введення її в оману під час укладення спірного правочину ґрунтується виключно на припущеннях останньої та не має будь-якого доказового підґрунтя, а тому не може братися судом до уваги.
Крім того, аналізуючи в сукупності доводи поданих ОСОБА_1 позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що вони містять взаємовиключні доводи, зокрема під час подання позовної заяви останньою вказано про фіктивність спірного правочину, а оскаржуючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку – про введення її в оману під час укладення договору купівлі-продажу. Крім того, звертаючись до місцевого суду позивач зазначала, що у спірному домоволодінні проживає ОСОБА_3 , натомість у поданій апеляційній скарзі заперечувала даний факт, вказуючи, що місце проживання останнього знаходиться у м. Києві.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При цьому колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, яка висловлена в судовому рішенні у справі №499/895/19 від 12 жовтня 2023 року, за якої сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог та доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява №3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи місцевим судом
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З аналізу матеріалів справи вбачається, що до відзиву на позовну заяву представником ОСОБА_3 – адвокатом Кононенком В.А. подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат понесених, та які очікується понести останнім, у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн (а.с. 67).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19.
Підсумовуючи, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
У той же час, частиною другою статті 134 ЦПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відтак, з аналізу вказаної правової норми вбачається, що у випадку неподання стороною справи попереднього розрахунку суми судових витрат, суд не зобов`язаний з цих підстав відмовляти у їх стягненні, оскільки законодавець надав відповідне право суду.
Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник відповідача долучив до заяви про ухвалення додатково рішення наступні докази: копію договору про надання правової допомоги від 20 квітня 2024 року, укладеного між ОСОБА_3 (клієнт) та адвокатом Кононенком В.А., умовами якого, зокрема пунктом 4.2, узгоджено, що гонорар складається із суми вартості послуг, виходячи з тарифу 1000,00 грн за 1 час роботи та 1000,00 грн за 1 судодень; копію акту про прийняття-передачі наданих послуг від 10 червня 2024 року, згідно якого адвокатом клієнту були надані наступні послуги: надання консультації – 1000,00 грн (1 год), опрацювання законодавчої бази – 1000,00 грн (1 год), підготовка відзиву – 3000,00 грн (3 год), участь у судових засіданнях 28 червня 2023 року, 04 квітня 2024 року, 06 червня 2024 року – 3000,00 грн (3 год), всього до сплати – 8000,00 грн; копію квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 10 червня 2024 року, згідно якого адвокатом Кононенком В.А. було прийнято від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 8000,00 грн. Також до суду першої інстанції адвокатом Кононенком В.А. попередньо був поданий ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_3 .
Крім того, копію заяви про ухвалення додаткового рішення, а також додані до нього документи було відправлено засобами поштового зв`язку представником відповідача на адресу позивача, що підтверджується долученими описами вкладення та чеками з поштової установи.
Також з матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2024 року до місцевого суду від позивача надійшла заява, у якій остання наголошувала, що «кошти на судові витрати та на витрати адвоката Василенком С.М. відшкодовувати не буду».
У постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) Верховний Суд, аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану стороні під час розгляду справи у суді першої інстанції, врахував, що адвокат є кваліфікованим юристом з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.
Колегія суддів звертає увагу, що 28 червня 2023 року адвокат Кононенко В.А. був відсутній у судовому засіданні, що підтверджується довідкою місцевого суду (а.с. 80). Крім того, представником відповідача напередодні судового засідання, що мало відбутися 28 червня 2023 року, було подано заяву про розгляд підготовчого судового засідання без його участі.
Також згідно положень ЦПК України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вище вказане, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни додаткового рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року, шляхом часткового задоволення поданої заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн замість стягнутих 8000,00 грн (виключено вартість 1 судового засідання та опрацювання законодавчої бази).
Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено також статтею 374 ЦПК України, згідно з пунктом другим частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що при ухваленні додаткового рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року місцевим судом не було виконано детального аналізу наданих адвокатом послуг, то колегія суддів вважає за потрібне додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року – змінити, часткового задовольнивши заяву ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Кононенком В.А., про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, замість стягнутих 8000,00 грн.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача по суті спору, а лише змінює судове рішення в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цих апеляційних скарг. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року – залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року – залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року – задовольнити частково.

Додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2024 року – змінити, часткового задовольнивши заяву ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Кононенком Віталієм Анатолійовичем, про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, замість стягнутих 8000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2024 року.

Головуючий                                                        В.П. Пікуль
Судді                                                                 Т.В. Одринська

О.О. Панченко