ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 760/15928/22
 
провадження № 61-9180св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду 
від 07 травня 2024 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., 
Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позовну заяву мотивувала тим, що вона з 11 листопада 2011 року до 10 жовтня 
2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 .
 
Зазначала, що сім`я мешкала в м. Донецьку, де вони винаймали квартиру відповідач працював у Донецькому міському управлінні МВС України на посаді інспектора ДПС.
 
Відповідач майже не проводив часу в сім`ї, зловживав алкогольними напоями, донькою не цікавився, не надавав допомоги в догляді за нею. 
 
З вересня 2012 року подружні відносини між ними припинились, вони стали проживати окремо.
 
У 2014 році вона з донькою покинула м. Донецьк та переїхала проживати в 
м. Київ, де батько дитину не відвідував та не цікавився її життям.
 
Щороку вона запрошувала відповідача на святкування дня народження доньки, проте він не приїздив.
 
У 2016 році ОСОБА_2 , несподівано для них, приїхав святкувати день народження ОСОБА_3 , але протягом всього святкування  до доньки жодного інтересу не виявляв, був як сторонній вимушений гість.
 
Більше вона його не запрошувала і до травня 2019 року він бажання побачитись з донькою не виявляв.
 
У травні 2019 року ОСОБА_2   вимагав, щоб вона відпустила з ним доньку в АР Крим та Донецьк, які знаходились під окупацією російської федерації.
 
На той час вона знала, що ОСОБА_2 отримав громадянство самопроголошеного утворення днр та громадянство рф, перебуває в базі « ІНФОРМАЦІЯ_4 » як зрадник батьківщини.
 
Зрозумівши, що дитину вона йому не дозволить вивезти на непідконтрольну Україні тимчасово окуповану територію,   ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з донькою. Позов ОСОБА_2 був залишений судом без розгляду в зв`язку з повторними неявками позивача.
 
З того часу вона та її донька ОСОБА_3 відповідача не бачили, останній не цікавиться долею та потребами своєї дитини, яка проживає в країні, де йде війна. 
У неї немає сумнівів, що ОСОБА_2 безпосередньо  бере участь у бойових діях на боці ворога.
 
Враховуючи байдуже ставлення відповідача до своєї дитини протягом 10 років, 
а також те, що він може використати дитину задля забезпечення своїх інтересів, навіть не переймаючись долею доньки, що він з 2014 року перебуває на боці ворога, позивачка просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
З огляду на те, що відповідач не виконує добровільно свої обов`язки з утримання доньки, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 
1/3 частини від всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Калініченко О. Б. від 22 лютого 2023 року позов ОСОБА_1  задоволено. 
 
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Вирішено стягувати з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню дитину -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів - ОСОБА_2 , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 02 листопада 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
Вирішено питання про судові витрати. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка довела належними та допустимими доказами те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться долею дитини, матеріально не забезпечує її. 
Суд узяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки, який містив дані, що дитина проживає разом з мамою та вітчимом, якого із задоволенням називає «батьком», натомість рідний батько дитиною не цікавиться, не вітає зі святами, бачилася з ним давно і за ним не сумує.
Враховуючи інтереси дитини, суд вбачав підстави для позбавлення 
 ОСОБА_2  батьківських прав щодо  ОСОБА_3 .
Також суд задовольнив позов про стягнення аліментів з огляду на обов`язок батька утримувати дочку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київськогоапеляційного судувід 07 травня 2024 року заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 
2023 року скасовано частково та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 відмовлено.
 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, належним чином не повідомивши його про час, дату та місце проведення судового засідання, що є самостійною підставою для скасування судового рішення. 
 
Вирішуючи спір у частині позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
 
При цьому суд узяв до уваги, що відповідач сплатив аліменти в період з 17 липня 2023 року до 20 листопада 2023 року у розмірі 53 500 грн на виконання рішення суду в частині стягнення аліментів.
 
Також суд врахував пояснення відповідача про те, що невиконання ним своїх обов`язків щодо виховання дитини пов`язано з тим, що у 2019 року він був змушений тимчасово виїхати додому в окуповане місто Донецьк за сімейними обставинами. У подальшому, внаслідок закриття пунктів перетину тимчасової лінії розмежування та повномасштабної агресії рф проти України, був позбавлений фізичної можливості потрапити у м. Київ та відвідати доньку. 
 
Суд врахував бажання ОСОБА_2 спілкуватись з дитиною, його активне заперечення проти позбавлення батьківських прав, що, на думку суду, свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні.
 
Водночас суд зауважив, що обставини цієї справи свідчать про наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, 
від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 26 квітня 2022 року у справі 
№ 520/8264/19, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, який містив дані про те, що батьком дівчинка називає вітчима ОСОБА_8 , а про рідного батька вона не згадує, бачилася з ним дуже давно. 
Суд апеляційної інстанції не надав оцінки висновку психолога від 20 листопада 2022 року, який також містив дані про відсутність у пам`яті  дитини стійких спогадів про батька, та іншим доказам, які свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, тоді як вітчим 
ОСОБА_8 бере активну участь у вихованні дитини. 
Зазначає, що самого факту заперечення проти позову не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього інтересу відповідача до дитини. 
Суд не врахував рішення Європейського суду з прав людини «Ілля Ляпін проти Росії», в якому зазначено, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав і в цьому немає порушення його права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2024 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.
Зазначає, що саме через дії позивачки він позбавлений був можливості вільно спілкуватися з дочкою до 2020 року. Після 2020 року він не міг у повній мірі виконувати батьківські обов`язки через непереборні обставини карантину та запровадження правового режиму воєнного стану у зв`язку із бойовими діями на території України. 
Таким чином, вважає, що відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 03 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Встановлені судами фактичні обставини справи
 
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2011 року, який було розірвано рішенням суду 10 жовтня 2013 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є сторони у справі.
 
З вересня 2012 року сторони проживали окремо, донька разом з матір`ю проживала у м. Донецьку, а з 2014 року - у м. Києві.
 
10 липня 2020 року позивачка уклала шлюб зі ОСОБА_8 . Дитина проживає із матір`ю та вітчимом в одному помешканні у м. Києві. 
 
Згідно з характеристикою ОСОБА_3 , учениці 1-Б класу ліцею № 144 
ім. Г. Ващенка м. Києва, ОСОБА_3 навчається у вказаному ліцеї з вересня 
2019 року. Мати цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання. Батько ОСОБА_2 ліцей жодного разу не відвідував, з класним керівником не спілкувався (а. с. 12).
 
Відповідно до характеристики учениці 4-Б класу НВК «Міжнародний ліцей МАУП», ОСОБА_3 зарахована у вказаний навчальний заклад з 01 вересня 
2022 року. Мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_8 беруть активну участь у вихованні доньки. Постійно спілкуються з класним керівником, цікавляться успіхами та проблемами учениці, життям класу та школи. Активно намагаються підвищити рівень знань ОСОБА_3 . Батько ОСОБА_2 ліцей не відвідував, навчанням та успіхами дитини не цікавився. Батьківські збори не відвідував, до вчителів та адміністрації закладу не звертався (а. с. 53).
 
Відповідно до висновку спеціаліста ОСОБА_11 №2-11/22, за результатами роботи психолога з дитиною від 20 листопада 2022 року, складеного на підставі звернення громадянки ОСОБА_1 щодо проведення психологічного дослідження її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сукупний аналіз результатів, отриманих під час роботи ОСОБА_3 із методиками, які були спрямовані на вивчення ставлення дитини до батька, виявили відсутність у пам`яті дитини стійких спогадів про батька. Спогади мають фрагментарний характер, недостатній для формування у дитини прихильності та довіри, як передумови формування тісного емоційного зв`язку. У ОСОБА_3 виявлено відсутність стійких спогадів про батька, дитина не пам`ятає його, не може відтворити в пам`яті діалог або взаємодію з батьком. Відсутній емоційний зв`язок з батьком. 
Натомість матір та вітчим відіграють значну роль у житті ОСОБА_3 . Вітчим фактично відіграє батьківську функцію, дівчинка бажає називати його батьком (а. с. 54-59).
 
Згідно з висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 грудня 2022 року № 108-11341, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Орган опіки та піклування виходив із наданої навчальними закладами інформації про те, що батько дитини з вересня 2019 року до 2022 року жодного разу не відвідував ліцей, успіхами дитини не цікавився. Під час бесіди співробітника служби з дитиною з`ясовано, що ОСОБА_3 мешкає з матір`ю та вітчимом ОСОБА_8 , якого із задоволенням називає «батьком». Про батька ОСОБА_2 дівчинка не згадує, він їй не телефонує, не цікавиться успіхами, не вітає зі святами (а. с. 43, 44).
 
ОСОБА_2 постійно проживає на тимчасово окупованій державою-агресором території України у м. Донецьку, де 08 липня 2022 року уклав шлюб, а 24 березня 2023 року у новому шлюбі у нього народилася дитина.
 
Обставини одруження відповідача з іншою жінкою та народження у них дитини на тимчасово окупованій території України встановлені у рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 липня 2023 року у справі 
№ 161/11728/23 за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_9 , Луцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України.
 
Згідно із роздруківкою з сайту «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_2 - зрадник Батьківщини, член Терористичної організації (МВС ДНР). Працює в ОДАІ на посаді старшого інспектора ДТП (а. с. 26).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
 
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують усі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.
 
Положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей (постанова ВП ВС від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц ).
 
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 
1 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява
№ 2091/13).
 
З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з обома батьками, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача щодо дочки ОСОБА_3 .
 
Разом з тим суд апеляційної інстанції не проаналізував та не врахував різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини у цій справі та не дослідив думки самої дитини щодо питання, яке є предметом позову і стосуються життя дитини безпосередньо.
 
Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 року (набрала чинності в Україні 01 квітня 2007 року) була ратифікована Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V із заявою до статті 1 такого змісту: «Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)». 
 
Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (пункт 2 статті 1). 
 
Також зазначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу (стаття 6 Конвенції).
 
Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 
 
3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бутизаслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкаються дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції про права дитини).
 
Відповідно до статті 14 Закону Украі?ни «Про охорону дитинства» під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
 
Наведене дає підстави для висновку, що з досягненням відповідного віку, який дає можливість дитині висловити свою думку, у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у вирішенні питання про позбавлення її біологічного батька батьківських прав щодо неї, а тому реалізація права дитини бути заслуханою не повинна залежати від наявності клопотання сторін.
 
Закріплення цього права наголошує, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Практична реалізація цього права означає, що судом при ухваленні рішення щодо дитини ретельно досліджується різноманітні чинники, які разом з думкою дитини щодо предмета спору дозволяють ухвалити рішення в конкретній сімейній ситуації з урахуванням найкращих інтересів дитини.
 
Про це свідчить стала судова практика.
 
Зокрема, висновки Верховного Суду у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 24 квітня 2019 року у справі 
№ 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 18 серпня 2021 року у справі 
№ 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20) від 18 грудня 2023 року у справі 
№ 523/21283/21 (провадження № 61-5643св23), від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 31 липня 2024 року у справі 
№ 752/13450/22 (провадження № 61-4664св24).
 
Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав одного із батьків та з`ясування усіх обставин, необхідних для ухвалення рішення в інтересах дитини, перед прийняттям рішення суд надає можливість дитині висловлювати свою думку щодо питань, які стосуються її життя.
 
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, всупереч наведеним вимогам міжнародного та національного законодавства, не надав можливість дитині ОСОБА_3 , яка на час розгляду справи судом досягла майже 12 років, висловити свою думку щодо позбавлення батька батьківських прав та її відносин із вітчимом.
 
Аналізуючи доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки доказам, які містили думку дитини про те, що її рідний батько, на відміну від вітчима, не цікавиться її життям, колегія суддів зазначає про таке.
 
Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_3 не має стійких спогадів про батька, тоді як вітчим разом із матір`ю відіграють важливу роль у житті дівчинки, вітчим фактично виконує батьківську функцію, ОСОБА_3 бажає називати його батьком, однак під час таких бесід думка думки дитини щодо позбавлення батька батьківських прав не з`ясована (висновки психолога та органу опіки і піклування, а. с. 43, 44, 54-59).
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, мусив виконати позитивний обов`язок держави, визначений статтею 
171 СК України, та безпосередньо заслухати думку дитини.
 
Реагуючи на доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував відповідну практику ЄСПЛ, колегія суддів зазначає таке.
 
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), на яку посилається позивачка в касаційній скарзі, ЄСПЛ встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) при прийнятті рішення про позбавлення батька батьківських прав стосовно сина. ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Зокрема, ЄСПЛ виходив із того, що з рішень національного суду чітко видно, що дитина була добре інтегрована в свою родину, мала міцний зв`язок зі своєю матір`ю, братом та новим чоловіком матері (вітчимом), з якими він фактично прожив родиною сім років. Зокрема, вітчим повною мірою взяв на себе роль батька та мав намір усиновити дитину; хлопчик також постійно бажав бути ним усиновленим. 
Не дивлячись на те, що матеріали справи містять дані про виконання вітчимом ОСОБА_16 батьківських функцій щодо ОСОБА_3 , в той час біологічний батько тривалий час не цікавився дитиною, суд апеляційної інстанції не дослідив його роль у житті дівчинки шляхом аналізу письмових доказів та з`ясування думки дитини.
 
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів, які, залежно від обставин відповідної справи, можуть відрізнятися.
 
Не заслухавши безпосередньо думку дитини, не надавши ретельної оцінки всім наявним матеріалам справи, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку у справі про те, що найкращим інтересам дитини буде відповідати відмова у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 .
 
Крім того, відмовляючи в задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, свідомого нехтування ним батьківськими правами. 
 
Разом з тим такі висновки суду не в повній мірі ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Положеннями статті 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, серед іншого, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
 
Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (частина третя статті 151 СК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Одним з правових наслідків позбавлення батьківських прав є те, що особа, позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язку щодо її виховання (пункт 1 частина перша статті 
166 СК України).
 
Загальновідомими є обставини про те, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан з метою відсічі збройної агресії держави - агресора та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.
 
Вирішуючи позов, суд апеляційної інстанції не перевірив доводів позивача про те,
що батько дитини мешкає на тимчасово окупованій території України, куди намагався вивезти дитину, працює у силовій структурі самопроголошеного утворення та своєю професійною діяльністю сприяє знищенню українського народу, до якого належить також і його дочка, не встановив, чи здатний він виховувати дитину у дусі поваги до мови, національної історії і культурних цінностей українського народу, миру і дружби між народами.
Заперечуючи проти позову, відповідач визнав факт проживання на тимчасово непідконтрольній території України у м. Донецьку, однак не надав будь-яких даних про членів його родини, місце роботи, джерела доходів та не спростував посилання позивачки на співпрацю з ворогом у так званому «міністерстві внутрішніх справ донецької народної республіки».
 
Суд не вжив заходів для з`ясування даних про особу батька, чи притягався він до кримінальної відповідальності за державну зраду, колабораційну діяльність чи пособництві державі-агресору, та не перевірив, чи відповідає поведінка батька його обов`язку виховувати ОСОБА_3 в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини у розумінні частини першої статті 150 СК України. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач не бере участі у вихованні малолітньої доньки, не обізнаний з її потребами, бажаннями, не бере участі у формуванні її особистості, не забезпечує її підготовку до самостійного життя, з нею не спілкується, дитина його, як батька, майже не пам`ятає. Водночас, належних доказів того, що йому чинилися перешкоди у спілкуванні з донькою, відповідач суду не надав.
 
Разом з тим, констатувавши неналежне усвідомлення батьком потреби дитини у батьківському захисті та піклуванні, ухилення від виховання доньки протягом тривалого часу, суд апеляційної інстанції не зазначив, які саме обставини життя батька перешкоджали йому брати участь у вихованні доньки, в тому числі за допомогою сучасних телекомунікаційних засобів зв`язку, і чи дійсно він був позбавлений фізичної можливості відвідувати доньку; чому відповідач сплатив аліменти на утримання доньки лише у липні 2023 року і які об`єктивні перешкоди зі сплати аліментів він мав до цього часу.
 
За таких обставтин, висновок суду про відсутність доказів свідомого тривалого нехтування батьківськими правами щодо дочки не ґрунтується на реальному вивченні усіх чинників, які б дозволи суду вирішити спір з урахуванням найкращих інтересів дитини.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) міститься правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції належним чином не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, постанову суду апеляційної інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою, а тому судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При цьому суд касаційної інстанції не може залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки місцевий суд також не заслухав думку дитини з приводу позбавлення батька батьківських прав та відносин із вітчимом, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2024 року скасувати, 
а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович