ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7702/24 Справа № 206/2495/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року                                                                м. Дніпро
       
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Макарова М.О.,Пищиди М.М.
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Іванової Валерії Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2024 року по справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, заінтересована особа ОСОБА_1 про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ: 

       У травні 2024 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР) звернулося до суду з заявою про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку.
       В обґрунтування заяви посилалися на те, що ОСОБА_1  22 травня 2024 року було госпіталізовано до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів необхідність примусової госпіталізації хворого зумовлюється тим, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих.
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2024 року заяву КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР задоволено. Госпіталізовано ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
       В апеляційній скарзі адвокат Іванова В.М. яка діє в інтересах, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим внаслідок неповноти установлених обставин та порушення норм процесуального права.
       13 серпня 2024 року КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР надало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що при обстеженні ОСОБА_1 виявлено ознаки тяжкого психічного захворювання. 22 травня 2024 року, під час чергового огляду у лікаря-психіатра, де він був разом з бабусею, почав голосно кричати з застиглим поглядом, голос монотонний. Після того як лікар запитав у бабусі що трапилось з її онуком та чому він так поводиться, ОСОБА_1 вдарив кулаком монітор на столі лікаря. Потім стрімко підійшов до лікаря та почав безупинно бити лікаря кулаками по голові, обличчю, спині, намагався руками зламати ногу лікарю. На зауваження дільничного лікаря припинити дії, підійшов до дільничного лікаря та наніс йому три удари кулаком в обличча. 25 травня 2024 року ОСОБА_1 надав добровільну згоду на госпіталізацію та лікування. 28 червня 2024 року його було виписано із медичного закладу на підставі його письмової заяви, після проходження курсу лікування тривалістю 37 днів, в заяві зазначив, що претензій до персоналу не має. 
       23 вересня 2024 року Керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпро Дніпропетровської області Кондратов В.Г. надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу — без задоволення. Вказує, що особа, яка страждає на психіче захворювання, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити та вчиняє дії, які містять ознаки небезпеки щодо неї, так і оточуючих, підлягає госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку.
       Розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 травня 2024 ОСОБА_1 був госпіталізований до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР за направленням лікаря-психіатра ОСОБА_2 лікарні КШМД.
       При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 о. в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР комісія лікарів-психіатрів дійшла до висновку, що останній потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до ст.14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» №1489-ІІІ від 22 лютого 2000 року.
        ОСОБА_1 о. поставлено попередній діагноз – шизотиповий розлад.
       Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 о. виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить реальну небезпеку для себе та оточуючих, а тому існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. 
       Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.
        Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
       Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
       Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
       Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
       Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
       Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
       Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 Принципу 4 – «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
       Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.
       Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
       Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
       Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
       У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
       Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.
       Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
       Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України» (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).
       Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
       Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
       До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження – висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
       Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
       Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
       Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
        Ухвалюючи рішення про госпіталізацію ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, оцінив у сукупності надані заявником докази і дійшов достатньо обґрунтованого висновку про вжиття таких заходів стосовно ОСОБА_1 .
       Як вбачається із матеріалів справи, 22 травня 2024 року, під час чергового огляду у лікаря-психіатра, де ОСОБА_1 був разом з бабусею, почав голосно кричати, вдарив кулаком монітор на столі лікаря, побив лікаря кулаками по голові, обличчю, спині, намагався руками зламати ногу лікарю. На зауваження дільничного лікаря припинити дії, підійшов до дільничного лікаря та наніс йому три удари кулаком в обличчя. 
       Під час вирішення справи судом першої інстанції надано належну оцінку висновку комісії лікарів-психіатрів щодо обґрунтування необхідності госпіталізації ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР на підставі статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».
       Комісією лікарів-психіатрів поставлено діагноз – шизотиповий розлад та встановлено, що ОСОБА_1 не спить, агресивний, побив лікаря. 
        Такі відомості, встановлені комісією лікарів-психіатрів, свідчать про те, що ОСОБА_1 становить реальну небезпеку для себе та оточуючих, а тому потребує медичного лікування, що узгоджується з приписами статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».
       Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що бабуся ОСОБА_1 зверталася із письмовою заявою про госпіталізацію її онука, у зв`язку із погіршенням стану його здоров`я. В якій вказувала про його емоційний стрес через ракетні атаки. 
       Крім того, з 15 грудня 2023 року по 19 січня 2024 року ОСОБА_1 вже перебував на лікуванні у стаціонарі із діагнозом - шизотиповий розлад. 
       Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим внаслідок неповноти установлених обставин та порушення норм процесуального права на правильність рішення суду першої інстанції не впливають, а отже й не підлягають задоволенню.
       При таких обставинах апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
       Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
       Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ: 

       Апеляційну скаргу адвоката Іванової Валерії Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 
       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2024 року залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 07 листопада 2024 року.

       Головуючий:                  А.П. Барильська

       Судді:                 М.О. Макаров 

                                                                        М.М. Пищида