ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 607/12425/24 пров. № А/857/21934/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Скрутень Х.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, 
на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року (суддя – Марцинковська І.В., час ухвалення – 15:06 год., місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №607/12425/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, 
про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

                                                           встановив: 
                                                           
У червні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ НП в Тернопільській області, в якому просила: 1) визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії ЕНА №2235181 від 25.05.2024 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч.2 ст.122 КУпАП; 2) закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП; 3) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати. 
Відповідач позовних вимог не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив відмовити у задоволенні позову через його безпідставність. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.08.2024 позов задоволено повністю. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2235181 від 25.05.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. Закрито відносно ОСОБА_1 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати у виді судового збору у сумі 605,60 гривень. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду винесене з порушенням матеріального і процесуального права та всупереч об`єктивним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, що викладені в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом при розгляді адміністративної справи односторонньо прийнято правовому позицію позивача та безпідставно і необґрунтовано відхилено доводи сторони відповідача. Не вирішено питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст.125 КУпАП, а не за ч.2 ст.122 КУпАП, що мало місце під час винесення відносно позивача оскаржуваної постанови. Вважає скаржник, що оскаржувана постанова поліцейського є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню. Зупинивши транспортний засіб, поліцейський підійшов до автомобіля, належним чином представився водію, проінформував його про порушення ним ПДР та попросив пред`явити посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідачем долучений до справи в якості доказу диск з відеозаписом обставин події. Позивач дійсно допустив порушення ПДР, тому оскаржувану постанову винесено працівником поліції у межах повноважень та у суворому дотриманні закону, відповідно до об`єктивних обставин справи. Позивач не висловлював жодних заперечень стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності. Вважає апелянт, що позов до задоволення не підлягає. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції від 16.08.2024 та винести нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. 

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили. 
Позивач звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи, яке мотивоване недостатністю часу для залучення захисника для участі у судовому засіданні. 
Від відповідача заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 
Вирішуючи клопотання позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріли адміністративної справи містять необхідний обсяг наданих сторонами доказів, чітко відображають правові позиції учасників справи, їхні доводи і обґрунтування містяться у позовній заяві, відзиві на неї, в апеляційній скарзі на рішення суду, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог і прийняття законного та обґрунтованого судового рішення. 
Крім цього, позивач була належним чином і своєчасно повідомлена про апеляційний розгляд справи. 
Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників). 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Суд встановив такі фактичні обставини справи. 
25.05.2024 інспектором відділення поліції № 4 (м. Збараж) Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області лейтенантом поліції Морозом В.С. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2235181 (а.с. 8). 
Із змісту вказаної вище постанови видно, що підставою для винесення цієї постанови серії ЕНА № 2235181 стало те, що 25.05.2024 о 15 год. 40 хв. у с. Іванчани Тернопільського району Тернопільської області водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Ford» моделі «Focus», державний номерний знак НОМЕР_1 , після зупинки працівниками поліції не увімкнула аварійну світлову сигналізацію, чим порушила п. 9.9 (б) Правил дорожнього руху, за що притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн.. 
Не погодившись із такою постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, перевіривши оскаржене рішення суду на предмет законності та обґрунтованості, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України. 
Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є протиправність постанови поліцейського про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері дотримання правил дорожнього руху. 
Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. 
Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. 
Відповідно до пунктів 1.3, 1.9 ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила несуть відповідальність згідно із законодавством. 
Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст.53 Закону України «Про дорожній рух»). 
Згідно п.9.9 «б» ПДР, аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар. 
Згідно статей 276, 280, 283 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що частинами 1 та 2 ст.7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 
Згідно ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст.245 КУпАП). 
Відповідно до статей 251, 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви, щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь. 
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відносно питання щодо наявності в діях позивача ОСОБА_2 вини у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.2 ст.122 КУпАП, то колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність належних доказів вини позивача у вчиненні такого адміністративного правопорушення. 
Згідно оскаржуваної постанови ОСОБА_1 інкримінується вчинення адміністративного правопорушення, яке полягає у тому, що остання після зупинки на вимогу поліцейського не ввімкнула аварійну світлову сигналізацію, чим порушила вимоги п. 9.9 (б) ПДР та притягнута за це до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП. 
Так, ч.2 ст.122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, що тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, полягає, зокрема у порушенні правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку. 
Відповідно до п. 9.1 (ґ) Правил дорожнього руху, увімкнення аварійної сигналізації відноситься до попереджувальних сигналів. 
Разом з тим, аналіз диспозиції ч. 2 ст. 122 КУпАП дає підстави дійти висновку, що даною нормою встановлена відповідальність не за будь-які порушення правил користування попереджувальними сигналами, а лише за ті, які вчинені при початку руху чи зміні його напрямку. 
При цьому зупинка на вимогу поліцейського не стосується початку руху чи зміни його напрямку, тому порушення вимог п. 9.9 (б) ПДР не може бути кваліфіковане за ч. 2 ст. 122 КУпАП, оскільки в даному випадку відсутній факт порушення правил користування попереджувальними сигналами саме при початку руху чи зміні його напрямку. 
Стаття ж 125 КУпАП передбачає відповідальність у виді попередження за інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121-128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу. 
Отже, встановлені у даній справі фактичні обставини не дають підстави вважати допущення вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, що виключає притягнення її до адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою. 
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна постанова про накладення адміністративного стягнення на позивача є такою, що винесена з порушенням зазначених вище вимог закону та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не доведено, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. 
Згідно з п.1 ст.247 КпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення та складу адміністративного правопорушення в діях відповідної особи. 
Досліджуваними у справі обставинами суд не встановив вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП. 
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про протиправність та необхідність скасування спірної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2235181 від 25.05.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП із закриттям відносно позивача провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП, що підтверджує обґрунтованість позовних вимог. 
Відносно доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не вирішено питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст.125 КУпАП, а не за ч.2 ст.122 КУпАП, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, з врахуванням наступного. 
Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху за частинами 1, 2, 3, 4, 6, 7 ст.122, ст.125 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. 
Згідно ч.2 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, зокрема, про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. 
Таким чином, до повноважень адміністративного суду не належить питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності та накладення адміністративних стягнень за порушення, зокрема, вимог п. 9.9 (б) ПДР. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та основ процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому немає підстав для скасування рішення суду. 
Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд
                                                           
                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в  Тернопільській області – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2024 року в адміністративній справі №607/12425/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку не оскаржується. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови суду складено 22.10.2024 року