ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3316/24                              Головуючий у 1-й інстанції: Каліновська А.В.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  28 листопада 2024 року                                                                   м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Вівдиченко Т.Р., Штульман І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач/апелянт/ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:
- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні відповідно до пункту 1 Порядку та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку за 2022 рік, одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні відповідно до пункту 1 Порядку та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що при звільненні з військової служби йому не було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 % місячного грошового забезпечення відповідно до Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460. Одночасно при звільненні зі служби позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використану щорічну відпустку за 2022 рік, одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні відповідно до пункту 1 Порядку та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку за 2022 рік, одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні відповідно до пункту 1 Порядку та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з встановлення наявності у позивача права при звільненні з військової служби на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпусти за 2022 рік та одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення, а у відповідача обов`язок щодо їх виплати. Щодо строків звернення з позовом зазначив, що згідно з чинною редакціє статті 233 Кодексу законів про працю України позивач мав право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Однак, станом на час розгляду справи відсутні докази надання відповідачем відповіді на заяву позивача від 07 лютого 2024 року та письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, що свідчить про наявність обставин, які об`єктивно   перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду з позовом, оскільки це позбавляло його можливості викласти обґрунтування позовних вимог.
В апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що позивачем при зверненні до суду з позовом пропущено встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк звернення, тому були підстави для залишення позову без розгляду, однак такого судом першої інстанції зроблено не було. При цьому, судом першої інстанції не взято до уваги питання пропуску позивачем строку звернення до суду та не надано належного правового висновку з цього. По суті позовних вимог апелянтом не зазначено будь-яких непогоджень та заперечень.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , спростовуючи доводи про пропуск строку звернення до суду, послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 вересня 2023 року у справі № 620/1201/23, за якою військовослужбовці, або особи, які проходили службу в Збройних Силах України, мають право на виплату грошового забезпечення в будь-який час. Окрім того, зазначив про медичні показання, які зумовили зволікання з поданням позову.
Також, ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції направлено заяву про поновлення строку, в якій він послався на приписи статті 233 Кодексу законів про працю України, якою, зокрема, встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Однак, роботодавець в день розрахунку позивача при звільненні не повідомив його письмово про всі нараховані та виплачені суми, та по даний час цього не зробив, тому строк не вважається пропущеним.
У додаткових поясненнях апелянт зазначив, що позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду вже після винесення рішення суду першої інстанції, та після відкриття апеляційного провадження, що підтверджує доводи представника відповідача як у відзиві, так і в апеляційній скарзі стосовно пропуску строку звернення до суду.
Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 08 березня 2022 року по 08 листопада 2022 року.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 листопада 2022 року № 256 ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з наказом від 08 листопада 2022 року № 256 щорічна відпустка за 2022 рік позивачем не використана. Грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік не отримав.
07 лютого 2024 року ОСОБА_1 надіслав заяву до ВЧ НОМЕР_1 з вимогою нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 08 березня 2022 року по 08 листопада 2022 року та нарахувати і виплати одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні відповідно до пункту 1 Порядку та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.
Вважаючи, що розрахунок відповідачем здійснений не у повному обсязі, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Спір між сторонами виник з приводу виплати відповідачем усіх належних позивачеві сум коштів при його звільненні.
Колегія суддів вважає за необхідне вирішити спочатку питання щодо строку звернення позивача до суду з позовом.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У справі, що розглядається, позивач 03 квітня 2024 року звернувся до суду з позовом, предметом якого, зокрема, є зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використану щорічну відпустку за 2022 рік, одноразову грошову допомогу при звільненні 08 листопада 2022 року.
Стаття 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Зокрема частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Структура частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) визначає першочерговою обставиною для початку обрахування трьохмісячного строку звернення до суду з позовом момент - день одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Отже, саме з подією отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, законодавець пов`язує перебіг трьохмісячного строку для звернення з позовом до суду.
Позивач у позові зазначив, що відповідач при звільненні 08 листопада 2022 року всупереч статті 116 КЗпП України письмово не повідомив позивача про розміри нарахованого та виплаченого грошового забезпечення.
Вказане не спростовано відповідачем.
Твердження апелянта про те, що позивач ознайомлений з розмірами нарахованого та виплаченого грошового забезпечення в наказі про звільнення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в наказі про звільнення не зазначено тарифний розряд за посадою, яку займав позивач, а також розміри посадового окладу і окладу за військовим званням та перелік всіх сум, які підлягають виплаті. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність пропуску строку звернення до суду позивачем, а наведені обставини об`єктивно   перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду з позовом, оскільки відсутність у позивача письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні позбавляло його можливості викласти обґрунтування позовних вимог. 
Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог по суті, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. 
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) встановлено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За статтею 12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 101 Закону № 2011-XII визначено право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них.
Згідно з абзацами 2, 3 частини чотирнадцятої статті 101 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. 
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).
Абзацами 1, 2 пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 передбачено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, при виключенні позивача зі списків особового складу, відповідач повинен був провести усі необхідні розрахунки, в тому числі грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки за 2022 рік.
Також, відповідно до пунктів 1 та 4 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022), затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України і який діє дотепер.
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 08 березня 2022 року по 08 листопада 2022 року, тобто у період воєнного стану, а тому звільняючись із служби, мав право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.
Таким чином, у випадку звільнення з військової служби у військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) виникає право, зокрема, на грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, в тому числі за минулі роки, а також на одноразову грошову допомогу в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Згідно із наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 листопада 2022 року № 256 щорічна відпустка за 2022 рік позивачем не використана, а одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення - не виплачувалась.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпусти за 2022 рік та одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення та як наслідок для зобов`язання здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації і одноразової грошової допомоги.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                       Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                          Вівдиченко Т.Р.

                                                                                                    Штульман І.В.