Справа № 463/6675/23                                Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2360/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович, про визнання права власності, визначення часток співвласників у спільній сумісній власності.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі договору дарування від 18 листопада 1992 року їй належить 33/50 частин будинку АДРЕСА_1 , а 17/50 частин будинку належали її батькові, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07 грудня 2006 року батько склав заповіт, за яким усе своє майно, в тому числі і земельну ділянку, площею 0.10 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , заповів її рідному братові - ОСОБА_3 . Зазначає, що вищезазначена земельна ділянка передана їй та спадкодавцю в приватну власність в порядку приватизації земельної ділянки. Вважає, що вона є спадкоємицею за законом першої черги, а на час відкриття спадщини досягла пенсійного віку, відтак їй як непрацездатній повнолітній дитині спадкоємця належить право на обов`язкову частку в спадковому майні. Покликається на те, що зверталася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петельки І.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак приватний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, обгрунтовуючи тим, що за життя спадкодавця не досягнуто згоди щодо визначення між співвласниками часток у праві спільної власності на земельну ділянку, що позбавляє її можливості оформити право на спадщину на належну спадкодавцеві частину земельної ділянки. Оскільки визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, тому належним та ефективним способом захисту є визнання за нею, як за спадкоємцем першої черги, який має право на обов`язкову частку, права власності на частину земельної ділянки, належної спадкодавцю в праві спільної власності на земельну ділянку. Наголошує, що між нею та спадкодавцем не укладено угоди про порядок користування земельною ділянкою, тому при визначені розміру частки спадкодавця у земельній ділянці слід виходити з розміру його частки у будинковолодінні, розташованому на зазначеній земельній ділянці.
З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 745/1000 земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:07:011:0083 за адресою: АДРЕСА_1 площею 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), з яких 33/50 ідеальних частин набуто в порядку приватизації земельної ділянки та 85/1000 ідеальних частин набуто в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 33/50 ідеальних часток у праві власності а земельну ділянку площе. 0,10 (кадастровий номер 4610137200:07:011:0083), переданої для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .
В решті вимог позову - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6710 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що на підставі договору дарування від 07 липня 2000 року ОСОБА_5 подарував відповідачу 17/50 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 , однак належна йому частка земельної ділянки, на якій розташований будинок, не була предметом договору дарування, відтак не була набута відповідачем у власність. Зазначає, що при відчуженні об`єктів нерухомого майна чинне на момент укладення договору дарування від 07 липня 2000 року законодавство передбачало автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права, однак відповідач не надав належних та допустимих доказів оформлення права власності на спірну земельну ділянку. Вказує, що з 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року, норми якого передбачають, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Вважає, що оскільки відповідач на момент набрання чинності Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року право власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку не оформив, не можна вважати, що він отримав її у власність, тому в подальшому право власності на цю земельну ділянку могло перейти до нього лише на підставі цивільно-правової угоди. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею, як за спадкоємцем, що має право на обов`язкову частку, права власності на 85/1000 часток земельної ділянки в порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 17/50 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , належали відповідачу, оскільки автоматично перейшли в його власність у 2000 році при переході до нього права власності на 17/50 частин житлового будинку, який був відчужена на його користь ОСОБА_5 , а відтак 17/50 частин земельної ділянки не могли входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим не підлягають спадкуванню.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 .
Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 підтверджується, що 04 серпня 1979 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали шлюб, після укладення якого прізвище дружини - ОСОБА_9 . 
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Личаківським райвиконкомом м. Львова 06 листопада 1992 року, ОСОБА_5 належить право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
18 листопада 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений старшим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Долинською М.С., зареєстрований в реєстрі за № 10554, за умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 33/50 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., та складається в цілому з семи кімнат житловою площею 108.8 кв.м. та двох кухонь, до складу якого відносяться цегляні гараж Б, сарай В, вбиральня Г, металеві ворота I, металева хвіртка 2, металева огорожа 3, асфальтове замощення.
Крім того, в умовах договору сторони домовилися про те, що в користування обдарованої переходять чотири кімнати: 2-3 пл. 16.8 кв.м.; 2-4 пл. 21.3 кв.м.; 2-5 пл. 11.9 кв.м.; 2-6; кухня 2-7 пл. 8.7 кв.м.; ванна 2-8 пл. 2.4 кв.м.; туалет 2-9 пл. 1.0 кв.м.; коридори 2-1 пл. 8.9 кв.м., 2-2 пл. 5.1 кв.м., IУ пл. 9.7 кв.м. та гараж У пл. 19.3 кв.м.
На підставі договору дарування від 18 листопада 1992 року № 10554 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 33/50 частин будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 20 листопада 1992 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації. 
Державним актом про право власності на землю серія ЛВ №50709014 від 05 серпня 1999 року підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на підставі ухвали 5 сесії 3 скликання Львівської міської ради народних депутатів № 288 від 24 червня 1999 року передається у приватну власність земельна ділянка площею 0.1000 га в межах згідно з планом, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку.
Згідно з договором дарування частини будинку, укладеним 07 липня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1658, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 17/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м., складається в цілому з семи кімнат житловою площею 108.8 кв.м. та двох кухонь, до складу якого відносяться цегляна прибудова, А-2, цегляний гараж Б, цегляний сарай В, цегляна вбиральня Г, яма Д, ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, замощення I.

Пунктом 2 договору дарування частини будинку від 07 липня 2000 року передбачено, що за згодою сторін у власність обдарованого переходять приміщення: 1-2/12 кв.м. (житлова); 1-3/19.5 кв.м. (житлова); 1-4/14.9 кв.м. (житлова); 1-5/11.2 кв.м. (кухня); I/4.9 кв.м. (коридор); II/0.7 кв.м. (туалет); III/3.1 кв.м. (ванна) та 1-1/5.1 кв.м. (коридор).
На підставі договору дарування від 07 липня 2000 року № 1658 за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на 17/50 частин будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням серія НОМЕР_4 , виданим 28 травня 2001 року Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. 
Зі змісту договору вбачається, що умови договору дарування від 07 липня 2000 року № 1658 не містять умов щодо переходу права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 у справі №910/18560/16 наголосила на тому, що: правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (в редакції, чинній на час укладення договору дарування від 07 липня 2000 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (не більше 0,1 гектара у містах), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.
При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів (ч. 2 ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (в редакції, чинній на час укладення договору дарування від 07 липня 2000 року).
Частиною 4 ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування від 07 липня 2000 року) передбачена необхідність посвідчення свого права власності у такому випадку відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, тобто отримання державного акта, після отримання якого виникає право власності на землю.
Отже, на момент укладення договору дарування від 07 липня 2000 року при відчуженні об`єктів нерухомого майна закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.
Оскільки умовами договору дарування від 07 липня 2000 року не були передбачені особливості переходу права власності на земельну ділянку, на якій розташовано будинковолодіння АДРЕСА_1 , то відповідно до положень ЗК України 1990 року при набутті ОСОБА_3 права власності на 17/50 частин житлового будинку до нього автоматично переходило право власності й на 17/50 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 , однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження оформлення за ОСОБА_3 права власності на 17/50 частин спірної земельної ділянки, а відтак у нього не виникло право власності на 17/50 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 , тобто ОСОБА_3 не набув у встановленому законом порядку право власності на цю земельну ділянку, а відтак така земельна ділянка є спадковим майном після смерті ОСОБА_5 .
З 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ.
Відповідно до п. 7 Розділу Х Перехідних положень ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.
Оскільки відповідач на момент набрання чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ своє право власності на 17/50 частин спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку не оформив, виходячи з положень ст. 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ не можна вважати, що він її одержав у власність, а відтак право власності на цю земельну ділянку за приписами ст. 120 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ могло перейти до нього лише на підставі цивільно-правової угоди.
Враховуючи те, що ОСОБА_3 після укладення договору дарування частини будинку від 07 липня 2000 року і до набрання законної сили ЗК України від 25 жовтня 2001 року №2768-ІІІ своє право власності на 17/50 частин спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку не оформив, а цивільно-правова угода між ним та власником 17/50 частин земельної ділянки щодо цієї частини земельної ділянки не укладалася, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 набув право власності на 17/50 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі ч. 1 ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, тому ця частина земельної ділянки залишилася у власності ОСОБА_5 .
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру № НВ-6510090452021 від 21 грудня 2021 року на підставі рішення Львівської міської ради від 24 червня 1999 року № 288 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 33/50 частин земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:07:011:0083 за адресою: АДРЕСА_1 площею 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а право власності на іншу частина цієї земельної ділянки в розмірі 17/50 частин земельної ділянки зареєстровано за ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 , виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 26 листопада 2012 року. 
16 травня 2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Петелькою І.В. за заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини за заповітом заведена спадкова справа № 12/2013 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно із заповітом, складеним ОСОБА_5 07 грудня 2006 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2264, усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що він за законом буде мати право, в тому числі належну йому на праві власності земельну ділянку, надану для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , заповів своєму синові - ОСОБА_3 . 
Крім того, 20 травня 2013 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за законом, в якій повідомила про те, що має право на обов`язкову частку в спадщині.
Пенсійним посвідченням серія НОМЕР_6 від 22.07.2010 підтверджується, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком.
Постановою приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петельки І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 травня 2018 року, яка в подальшому була скасована рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2019 року, ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки, наданої для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що частка ОСОБА_5 не була виділена ним за життя, а ОСОБА_1 , яка претендує на обов`язкову частку у спадковому майні на підставі ст. 1241 ЦК України, не надала оригіналу правовстановлюючого документа на вищезазначене майно.
скасовано постанову приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петельки І.В. від 30 травня 2018 року № 172-02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії
03 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: частину земельної ділянки площею 0.1 га, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , постановами приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петельки І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 лютого 2022 року та від 20 червня 2023 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що земельна ділянка перебуває у спільній власності та за життя спадкодавця не досягнуто домовленості щодо визначення між співвласниками часток у праві спільної власності на земельну ділянку. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вважає, що незважаючи на наявність заповіту, складеного спадкодавцем на користь ОСОБА_3 , їй на підставі ст. 1241 ЦК України належить обов`язкова частка у спадковому майні, що складається з 17/50 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки вона є повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця. 
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Оскільки спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є двоє його дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у разі спадкування за законом ОСОБА_1 належало б право на 1/2 частку спадкового майна, що складається з 17/50 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Незважаючи на заповіт, складений ОСОБА_5 07 грудня 2006 року, за яким він заповів ОСОБА_3 усе майно, яке йому належало на день смерті, в тому числі і належну йому на праві власності земельну ділянку, надану для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , будучи повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця має право на обов`язкову частку у спадщині в розмірі 1/4 частки спадкового майна, тобто має право на спадкування 85/1000 ідеальних частин вищезазначеної частини земельної ділянки, що становить половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.
Зважаючи на те. що спірна земельна ділянка належала спадкодавцю на праві власності на підставі ухвали Львівської міської ради народних депутатів № 288 від 24 червня 1999 року, а при відчуженні частини будинку набувач не оформив на неї право власності, 17/50 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 залишилися у власності ОСОБА_5 і належали йому на день смерті, відтак увійшли до складу спадкового майна, а тому позивач має право на спадкування з врахуванням її права на обов`язкову частку у спадщині, що є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на 85/1000 частин зазначеної земельної ділянки в порядку спадкування. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на 745/1000 частин земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:07:011:0083 за адресою: АДРЕСА_1 площею 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), з яких 33/50 ідеальних частин набутих ОСОБА_1 в порядку приватизації земельної ділянки та 85/1000 ідеальних частин набутих в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 745/1000 земельної ділянки кадастровий номер 4610137200:07:011:0083 за адресою: АДРЕСА_1 площею 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), з яких 33/50 ідеальних частин набутих в порядку приватизації земельної ділянки та 85/1000 ідеальних частин набутих в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12.12.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк