Номер провадження: 22-ц/813/2656/24 
Справа № 509/5116/23
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Узун Н.Д.,
переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Микола Анатолійович, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області  від 25 вересня 2023 року по справі зазаявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Боровська Олена Володимирівна, зацікавлена особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,-   

в с т а н о в и в:

30 серпня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Боровська Олена Володимирівна, зацікавлена особа: ОСОБА_1 , звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису у вигляді заборони перебування в місці проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 яка проживає в АДРЕСА_1 . Також, наближатися на 50 м до місця проживання, перебування, роботи та інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває в місті невідомому ОСОБА_1 .. Переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, ведення листування телефонних переговорів з ОСОБА_2 або контактувати з нею через третіх осіб, мотивуючи тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2023 року по справі №522/15305/22 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. За період шлюбу та після його розірвання ОСОБА_1 систематично вчиняв насильницькі дії відносно ОСОБА_2 морально, фізичного та економічного характеру, ображав її, наносив побої, погрожував вбивством, принижував як особистість та на разі має намір позбавити її права власності на будинок який вона побудувала за свої власні кошти придбавши земельну ділянку. ОСОБА_1 постійно приїжджає до будинку ОСОБА_2 , морально психологічно тисне на неї з приводу, щоб вона безкоштовно переписала на нього будинок та земельну ділянку та негайно з нього з`їхала, погрожуючи їй катуванням відрізанням ножицями пальців та подальшим вбивством. Перебувати у власному будинку ОСОБА_2 не може, тому що кривдник ОСОБА_1 вривається в будь-який час до будинку шляхом зламів замків і здійснює відносно неї насильство, крім того він приїжджає не один. Оскільки заявниця такі погрози вбивством які супроводжуються насиллям та психологічним тиском сприймає серйозно, не раз втікала від побоїв, вона змушена була виїхати до родичів в інше місто, окрім будинку в якому вона проживає іншого житла в неї немає, а тому прибути до суду у неї немає можливості та просить суд розглядати її заяву без її присутності або за участю представника. Такі прояви агресії та насильства з боку кривдника ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 підтверджуються копією термінового заборонного припису стосовно кривдника ОСОБА_1 який був складений 20 серпня 2023 року працівниками поліції, після якого ОСОБА_2 була вимушена покинути власний будинок, оскільки зі сторони ОСОБА_1 реально існувала загроза її життю та здоров`ю.
Зацікавлена особа ОСОБА_1 зазначив, що 20 серпня 2023 року дійсно його колишня дружина ОСОБА_2 викликала поліцію після чого інспектором поліції було складено терміновий заборонний припис стосовно його за номером 145737 серія АА за місцем перебування ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , який не оскаржений. 20 серпня 2023 року працівники поліції, які прибули за заявою ОСОБА_2 склали не лише терміновий заборонний припис, а й протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області віл 25 вересня 2023 року по справі №509/5206/23 провадження у справі за ч. 1 ст. 172-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення – домашнього насильства. Подія, яка виникла 20 серпня 2023 року з колишньою дружиною ОСОБА_2 лише свідчить про наявність цивільно-правового спору між ними щодо садового будинку та земельної ділянки, право на які набуті під час шлюбу.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2023 року заяву задоволено. Суд видав обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , строком на 6 місяців з забороненнями: заборони перебування в місці проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає в АДРЕСА_1 . Також, наближатися на 50 м до місця проживання, перебування, роботи та інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , особисто або через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває в місті невідомому ОСОБА_1 .. Переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, ведення листування телефонних переговорів з ОСОБА_2 або контактувати з нею через третіх осіб.
Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомлено відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУНАП в Одеській області для взяття ОСОБА_1 , стосовно якого видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також виконавчий комітет Таїровської селищної ради, об`єднана територіальна громада.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Микола Анатолійович, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В судове засідання, призначене на 24 жовтня 2024 року об 15 год 30 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням та довідкою, наявними в матеріалах справи (а.с. 146-149).
Крім того, в матеріалах справи наявна заява представника апелянта – адвоката Кравець М.А. про розгляд апеляційної скарги без участі скаржника та його представника.
ОСОБА_2 , яка є заявником у даній справі, судові повістки направлялись на єдину відому адресу проживання, а також направлялись її представнику – адвокату Боровській О.В.. Рекомендоване повідомлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Таким чином, оскільки судові повістки направлялась на єдину відому суду адресу місця проживання ОСОБА_2 та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення заявника про дату та час розгляду даної справи в апеляційному суді.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві заявника ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Боровська Олена Володимирівна, на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики  у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно пунктів 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно пункту 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Судом першої інстанції встановлено, що Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, з урахуванням оцінки виниклих між учасниками конфлікту стосунків, суд доходить висновку про те, що заявник обґрунтовано звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису і її права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки заявник дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а його кривдником є заінтересована особа ОСОБА_1 ..
З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність встановлення обмежувального припису, а тому заява ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку заявником не доведено належним чином те, яким формам домашнього насильства вона піддавалася та чи є ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону №2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
У постанові від 22 вересня 2021 року у справі №523/1920/20 (провадження №61-5181св21) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок «У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого  є повторюваність».
Із заяви ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Боровська Олена Володимирівна, вбачається, що підставою для видачі обмежувального припису є реєстрація права власності на ім`я заявниці на нерухомість – садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та терміновий припис, складений працівниками поліції 23 серпня 2023 року.
Проте суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що 20 серпня 2023 року працівники поліції, які прибули за заявою ОСОБА_2 склали не лише терміновий заборонний припис, а й протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). 
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2023 року по справі №509/5206/23 провадження у справі за ч. 1 ст. 172-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення – домашнього насильства (а.с. 47-49).
При цьому, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що «з досліджених судом матеріалів встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник конфлікт на ґрунті цивільно-правових відносин щодо користуванням житловим приміщенням. І хоча його дії дійсно носили образливий та принизливий характер по відношенню до колишньої дружини, і в цілому поведінка  ОСОБА_1 явно не відповідала загальноприйнятим поняттям про поведінку культурної та вихованої людини, – причини і мотиви поведінки  ОСОБА_1 були викликані не вчиненням домашнього насильства, а бажанням в такий спосіб захистити свої права, які він вважав порушеними.
Незважаючи на те, що таке уявлення  ОСОБА_1 про способи захисту своїх цивільних прав та інтересів було хибним, в сукупності наведені обставини не дозволяють зробити висновок про наявність в її діянні саме домашнього насильства».
Отже, у даному випадку судом першої інстанції не встановлено, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та не дана належна оцінка ризикам продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що заявником ОСОБА_2 не доведено належним чином порушення її прав та інтересіввчинення ОСОБА_1 дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого  є повторюваність, томуу відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом. 
Тому, заява ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Боровська Олена Володимирівна про видачу обмежувального приписує незаконною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264, 265, 350-4, 350-6 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравець Микола Анатолійович, задовольнити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Боровська Олена Володимирівна, зацікавлена особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 05 листопада 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк