справа № 754/10493/22                                               головуючий у суді І інстанції Буша Н.Д.
провадження № 22-ц/824/13978/2024    суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
04 грудня 2024 року                                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді -              Березовенко Р.В., 
суддів:                                     Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинський дитячий будинок - інтернат про стягнення аліментів на повнолітню дитину інваліда дитинства, -
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину інваліда дитинства - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, починаючи з 18 серпня 2022 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що сторони є батьками та опікунами повнолітнього недієздатного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який хворіє на тяжкі психічні розлади з дитинства та має безстроково встановлену інвалідність І групи А. Згідно висновку МСЕК, син постійно потребує стороннього нагляду, догляду та допомоги. Рекомендоване постійне спеціальне лікування, реабілітація. 
До 24 лютого 2022 року, ОСОБА_5 перебував на утриманні в Святошинському дитячому будинку-інтернаті. Оскільки на момент вторгнення країни-агресора на територію України він перебував на стаціонарному лікуванні у 23 відділенні ТМО Психіатрія у м. Києві, відправляти його до інтернату було небезпечно, так як на той час бойові дії вже точились в передмісті Києва, а відповідач не вчиняла жодних дій задля безпеки сина, тому, позивач разом з сином поїхали до м. Чернівці потім до Німеччини, де перебували тривалий час.
З моменту проживання сина з позивачем, відповідач кошти на його утримання не надавала. Зважаючи на стан здоров`я сина, потребу в постійному нагляді та догляді, позивач не має змоги працювати, так як весь час перебуває разом з сином, а кошти на задоволення всіх потреб, достатніх для його фізичного, культурного та соціального розвитку, катастрофічно не вистачає. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинський дитячий будинок - інтернат.
04 січня 2023 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд про відмову у задоволенні позову. Повідомила, що сторони розлучилися у 2010 році та увесь час син проживав з нею. Син фактично знаходився у інтернаті, а на вихідні та святкові дні матір забирала його. Оскільки у відповідача є автомобіль, сина з інтернату додому привозив саме позивач. Внаслідок вторгнення військових російської федерацій з 24 лютого 2022 року в умовах воєнного стану відповідач не має можливості здійснювати піклування про свого сина, тому що позивач, забрав сина з лікарні та виїхав з ним за кордон. Увесь час перебування сина з батьком, відповідач направляла останньому соціальну допомогу на сина. Наразі виплата соціальної допомоги призупинена до з`ясування обставин та повернення ОСОБА_5 додому. Просила врахувати, що є одинокою мамою та виховує доньку ОСОБА_6 , 2014 року народження. 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Проскурін Володимир Геннадійович через систему Електронний Суд 28 червня 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що наявні в матеріалах справи медичні документи, звернення до різноманітних, як медичних так і державних установ свідчать про необхідність лікування сина сторін з інвалідністю ІА групи та необхідність його постійного догляду та реабілітації, і відповідно, потреби у витратах на медикаменти та обстеження.
Позивачем було долучено до матеріалів справи достатню кількість документальних підтверджень про утримання, догляд та лікування тяжкохворого сина з інвалідністю ІА групи. Відповідач, у свою чергу, жодних підтверджуючих доказів (квитанцій, чеків, довідок) про здійснення будь яких витрат на утримання спільної дитини з інвалідністю ІА групи в період з лютого 2022 року по теперішній час не надала.
Судом першої інстанції не враховано факт того що ОСОБА_5 в період з 24 лютого 2022 року по 07 жовтня 2023 року  проживав саме з позивачем, а відповідач категорично відмовлялась від утримання дитини, його лікування, оздоровлення, реабілітації та навіть бачитись із ним.
Також суд першої інстанції не надав належну оцінку поясненням третьої особи Святошинського дитячого будинку - інтернату, відповідно до яких мати ОСОБА_4 - Відповідачка ОСОБА_3 жодним чином не бере участі у житті дитини. Лише ОСОБА_1 піклується про дитину, приймав активну участь в житті свого сина під час перебування його в закладі та постійно підтримує зв`язок із керівництвом та медико педагогічним складом інтернату щодо життєдіяльності сина.
Зазначаючи про періодичність перебування ОСОБА_4 разом із батьком та матір`ю, суд першої інстанції не зазначив про тривалість цих періодів. 
Відповідач повністю ігнорувала всі прохання позивача допомогти сину у лікуванні, а саме протезуванні та імплантації, відповідаючи лише образами та повною байдужістю до проблем сина.
Матеріали справи також містять достатню кількість світлин, наданих позивачем, на яких в різні пори року представлені моменти життя ОСОБА_4 (разом з позивачем) під час відвідувань парків, лісів, морів, озер, гір, зоопарків, океанаріумів, звіринців, подорожей до історичних місць паромами, потягами, автобусами, здійснення лікування, оздоровлення в басейнах та термальних водах, реабілітації на конях та і з мавпами, відвідування ресторанів, кафетеріїв, пікніків на природі, участь у сумісному приготуванні страв на грилі, що є беззаперечними доказами піклування про дитину, натомість зі сторони відповідача будь - які докази відсутні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Святошинський дитячий будинок - інтернат про стягнення аліментів на повнолітню дитину інваліда дитинства, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
26 вересня 2024 року засобами електронного зв`язку, а 01 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку відповідач ОСОБА_3 подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Зауважила, що за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у справі №754/17089/23 є опікуном свого недієздатного сина. Фактично з Німеччини позивач повернув сина додому 08 жовтня 2023 року. Відтоді Денис проживає з відповідачкою, або знаходиться в лікарні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
08 жовтня 2024 року апелянт подав відповідь на відзив, у якій вимоги апеляційної скарги підтримав. Додатково клопотав про витребування у відповідачки оригіналу письмового доказу (довідки на стор. 40 справи та довідки долученої до відзиву) та зобов`язати пояснити законне джерело отримання даної довідки.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства, 1 А групи безстроково, хворіє на хронічне психічне захворювання, перебуває на обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні №2, страждає на тяжкий психічний розлад - дитячий аутизм, перебуває на утриманні в Святошинському дитячому будинку - інтернаті.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року у справі №754/13825/19 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недієздатним. Призначено опікунами недієздатного ОСОБА_4 його батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 та його матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у справі №754/17089/23 визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 будинку-інтернаті недієздатним. Встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 будинку-інтернаті. Призначено опікунами над недієздатним ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 будинку-інтернаті його батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 та його матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що оскільки обоє з батьків є опікунами ОСОБА_4 , який періодично проживає разом з матір`ю, періодично проживає разом з батьком, періодично проходить стаціонарне лікування та періодично знаходиться у Святошинському дитячому будинку - інтернаті, а отже, ОСОБА_4 періодично знаходиться на утриманні матері, батька та держави, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини є способом захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
   Положеннями частин восьмої-дев`ятої статті 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За загальним правилом, встановленим статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Главою 16 Розділу ІІІ СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання.
Відповідно до статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Аналіз змісту зазначеної статті дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свого повнолітнього сина (дочку) необхідні наявність трьох умов: син (дочка) є непрацездатними; син (дочка) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати сина (дочку).
У рішенні Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі №1-1/2014, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти» вказав, що воно ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» осіб з інвалідністю I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатними є особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність статусу особи з інвалідністю. Особою з інвалідністю визнається повнолітня особа зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність; дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність; інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист; втрата здоров`я - наявність хвороб і фізичних дефектів, які призводять до фізичного, душевного і соціального неблагополуччя (ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»).
Подібне визначення міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. У разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Пункти 4.9 та 4.10 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року №34/166/131/88, суми, які належать підопічним у вигляді пенсій, допомоги чи аліментів, інших поточних надходжень або прибутків від належного їм майна, переходять у розпорядження опікуна і витрачаються на утримання підопічних. Піклувальник має право одержувати зазначені в пункті 4.9 цих Правил суми і витрачати їх на утримання осіб, що перебувають під піклуванням, якщо цього вимагають інтереси зазначених осіб.
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За обставинами цієї справи, син сторін є інвалідом з дитинства 1 А групи безстроково. Судовими рішеннями у справах №754/13825/19 та №754/17089/23 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недієздатним та призначено його опікунами обох батьків:  батька - ОСОБА_1 (позивача) та матір - ОСОБА_3 (відповідачка).
Тобто, обов`язок зі здійснення опіки над сином, та відповідно несення витрат на його утримання, представництво інтересів сина, покладено рівною мірою як на батька так і на матір ОСОБА_5 .
Колегія суддів враховує, що у період з лютого 2022 року по жовтень 2023 року (вказаний період не оспорюється сторонами) відповідач фактично не мала можливості проживати з сином та опікуватися ним з підстав, які від неї не залежали (перебування ОСОБА_5 з батьком за кордоном). В той час як після повернення сина в Україну відповідачка ОСОБА_3 проживає з сином та утримує його.
За загальним правилам, визначеним сімейним законодавством України, стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини визначається довічно. Однак, за обставин цієї справи, при визначенні спільної опіки батьків над повнолітнім сином, почерговим (з невизначеними періодами) проживанням дитини з кожним з батьків або перебуванням у державних закладах, стягнення аліментів на користь батька є недоцільним та необґрунтованим, оскільки син сторін не весь час, тобто не постійно проживає лише з батьком та перебуває на його утриманні.
Крім того, як зазначалося вище, обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей не є безумовним, визначальним у розгляді судами справ відповідної категорії є саме матеріальна можливість батьків утримувати свою повнолітню дитину.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами можливість відповідачки утримувати сина саме у розмірі 1/4 частки від її доходів, з урахуванням перебування на утриманні останньої неповнолітньої доньки. Доводи апелянта про можливість ОСОБА_3 звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з батька доньки спростовуються матеріалами справи. А саме, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 10 січня 2019 року, відомості про батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внесено на підставі статті 135 СК України.
Інші посилання апелянта на неповноту судового розгляду та процесуальні порушення, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, отже, не можуть бути визнані підставою для його скасування.
У зв`язку з викладеним апеляційний суд констатує, що аргументи, викладені у апеляційній скарзі, є неприйнятними і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанцій, а отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
Таку можливість суд забезпечив, надавши можливість сторонам надати докази і обґрунтування.  
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої статті 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Заявляючи клопотання про витребування доказів у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 не конкретизує ані назви документів про витребування яких клопоче, ані обставин, які ці документи можуть спростувати. Наведене свідчить про невідповідність поданого клопотання вимогам статті 84 ЦПК України, а тому колегія суддів відмовляє у його задоволенні.
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська
 
                    Г.І. Мостова