Справа № 462/202/21                                        Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д. 
Провадження № 22-ц/811/222/23                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                24 вересня 2024 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Марко О.Р.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
представника відповідача – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 грудня 2022 року в справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк», перейменованого на акціонерне товариство «Сенс Банк», до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, 

в с т а н о в и в:
У січні 2021 року акціонерне товариство (далі – АТ) «Альфа-Банк», в подальшому, перейменоване на АТ «Сенс Банк», звернувся до суду з позовом, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на однокімнатну квартиру, загальною площею 30,7 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить на праві власності ОСОБА_3 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1301/0808/71-151 від 27.08.2008 року в розмірі 108225,46 доларів США, з яких станом на 13.11.2020 року: 47860,26 доларів США – тіло кредиту; 34388,61 доларів США – проценти; 25976,59 доларів США – пеня, шляхом продажу з прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в сумі 694300 грн. без ПДВ. 
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що 27.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №1301/0808/71-151, відповідно до якого ОСОБА_3 надано кредит в розмірі 49700 доларів США на строк до 26.08.2038 року зі сплатою процентів за користування кредитом згідно з умовами кредитного договору та відповідно до Графіку погашення кредиту.
Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна на підставі іпотечного договору від 27.08.2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстрованого за реєстровим №4597, за умовами якого в іпотеку банку передано належну відповідачці однокімнатну квартиру, загальною площею 30,7 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно висновку про оцінку майна від 27.11.2020 року, вартість предмета іпотеки становить 694300 грн. без ПДВ. 
25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, а 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до яких відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №1301/0808/71-151 від 27.08.2008 року та іпотечним договором від 27.08.2008 року на користь ПАТ «Альфа-Банк».
13.11.2020 року на адресу відповідачки надіслано вимогу банку про дострокове повернення кредиту та добровільне виселення з предмету іпотеки, однак, така вимога в добровільному порядку виконана відповідачкою не була.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору, банк вимагає повного погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на іпотечне нерухоме майно. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 грудня 2022 року позов задоволено.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27.08.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. за реєстровим №4597, а саме: однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,7 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_3 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором №1301/0808/71-151 від 27.08.2008 року у сумі 108225,46 доларів США, з яких: 47860,26 доларів США – заборгованість за кредитом; 34388,61 доларів США – заборгованість за відсотками; 25976,59 доларів США – пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Альфа-Банк» 10414 грн. 50 коп. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апелянт зазначає, що позивачем не долучено доказів на підтвердження факту переходу до нього права вимоги за кредитним та іпотечним договорами. Так, зокрема, матеріали справи містять лише копію договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» 15.06.2012 року; копію виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги від 22.05.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк»; витяг з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року з підписом начальника відділу судового супроводу ПАТ «Альфа-Банк»
При цьому, звертає увагу, що матеріали справи не містять повного тексту договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», акту приймання-передачі прав вимоги за даним договором, додатку №1 «Перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги» до вказаного договору, а також підтвердження здійснення новим кредитором оплати за права вимоги.
Окрім того, вважає, що позивачем не доведено належними доказами розміру існуючої заборгованості за кредитним договором.
Наголошує, що судом першої інстанції не враховано висновки, які зазначені в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 27.06.2017 року та постанові Львівського апеляційного суду від 05.12.2019 року в справі №462/6463/15-ц і є преюдиційними для розгляду даної справи, зокрема, про відсутність належних та допустимих доказів проведення будь-яких розрахунків за даний період, врахування сплачених ОСОБА_3 платежів та, відповідно, їх правильність. 
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав тягар доказування факту визначення конкретної суми заборгованості виключно на відповідача. 
Також зазначає, що жодного повідомлення про відступлення права вимоги відповідач не отримувала, в свою чергу, позивач не надав жодного доказу на підтвердження протилежного.
Вказує, що банк не дотримався порядку, який передує прийняттю рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а наданий банком висновок про оцінку вартості предмета іпотеки не відповідає реальній (ринковій) вартості вказаного нерухомого майна.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 27.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником) укладено кредитний договір №1301/0808/71-151, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 49700 доларів США на строк до 26.08.2038 року із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних за весь строк фактичного користування кредитом. 
У п.1.4 кредитного договору зазначено, що кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Пунктом 3.1 кредитного договору визначено, що погашення кредиту та сплати процентів здійснюється шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетних платежів) у сумі 533 доларів США до 20 числа кожного місяця. 
Згідно з п.3.1.3 цього договору, у випадку наявності простроченої заборгованості кошти перераховуються у наступній черговості: для сплати прострочених процентів, для сплати нарахованих процентів, для погашення простроченої заборгованості за кредитом, для погашення заборгованості за кредитом, строк якої наступив, для сплати штрафів і пені, для сплати заборгованості, строк сплати якої не наступив. 
Пунктом 3.8 кредитного договору закріплено право банку на дострокове повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, а також комісій, зокрема, у випадку порушення позичальником термінів сплати ануїтетних платежів, внаслідок чого утворилась заборгованість з погашення кредиту.
Вимога про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, а також комісій, визначених умовами цього договору, направляється банком позичальнику у порядку, передбаченому п.3.9 цього договору.
Згідно з п.3.9 кредитного договору, така вимога направляється банком позичальнику в письмовому вигляді та підлягає виконанню в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору, або повідомленою відповідно до умов п.5.1.6 п.5.1 цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто в банку. 
Згідно з п.п.8.1-8.3 кредитного договору, за порушення терміну сплати ануїтетних платежів або комісій за цим договором позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. За невиконання позичальником своїх зобов?язань за вказаним договором позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2% від суми кредиту за кожен випадок невиконання. Пені та штрафи сплачуються у національній валюті по офіційному курсу НБУ на день сплати.
В подальшому, 15.04.2015 року, 21.05.2015 року, 23.09.2015 року та 23.10.2015 року між сторонами укладались договори про внесення змін і доповнень до кредитного договору, які стосувались порядку сплати простроченої заборгованості по сплаті процентів та основного боргу та строкової заборгованості по сплаті процентів і основного боргу в розмірі поточного платежу за кредитним договором на період з 15.04.2015 року по 15.04.2015 року, з 21.05.2015 року по 21.05.2015 року, з 23.09.2015 року по 23.09.2015 року та з 23.10.2015 року по 23.10.2015 року, відповідно, тобто на один день.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №4597, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30,7 кв.м., житловою площею 17,0 кв.м. 
Відповідно до п.11 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов`язання повністю або частково.
Цим пунктом визначений порядок надсилання іпотекодержателем іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень в строк, що не перевищує 30 календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто в іпотекодержателя. 
У пункті 12 іпотечного договору зазначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Чоловік відповідачки – ОСОБА_4 подав нотаріально засвідчену згоду на укладення та підписання вказаного іпотечного договору, а також на укладення кредитного договору.
Також встановлено, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі з посвідченням перекладу за №№ НОМЕР_1 , 1307.
На виконання п.2.3 договору, 25.05.2012 року сторонами підписано акт приймання-передачі прав вимоги, які перелічені в додатку до цього акту, зокрема по позичальнику ОСОБА_3 , що посвідчує факт здійснення відступлення за кредитними договорами та договорами забезпечення.
15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрований в реєстрі за №937.
На виконання п.2.3 договору, сторони підписали акт приймання-передачі прав вимоги, відповідно до якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшли всі права кредитора до боржника ОСОБА_3 за кредитним договором №1301/0808/71-151 від 27.08.2008 року та іпотечним договором від 27.08.2008 року.
Наведене підтверджується письмовими доказами, додатково наданими стороною позивача на спростування доводів апеляційної скарги. 
Окрім цього, факт відступлення права вимоги до боржника ОСОБА_3 за кредитним договором від первісного кредитора до позивача підтверджено судовими рішеннями у справі №462/6463/15-ц, на які покликається відповідачка у своїй апеляційній скарзі. 
Також 15.04.2015 року, 21.05.2015 року, 23.09.2015 року та 23.10.2015 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору №1301/0808/71-151 від 27.08.2008 року, що також підтверджує факт обізнаності відповідачки про нового кредитора.
Тобто, на час внесення вказаних змін і доповнень до кредитного договору №1301/0808/71-151 від 27.08.2008 року, відносини вже існували з АТ «Альфа-Банк», проти чого не заперечувала ОСОБА_3 .
Реєстрація ПАТ «Дельта Банк», як іпотекодержателя за вказаним іпотечним договором, підтверджена відомостями є Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Згідно з наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 13.11.2020 року у відповідачки наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 108225,46 доларів США, з яких: 47860,26 доларів США – заборгованість за кредитом; 34388,61 доларів США – заборгованість за процентами; 25976,59 доларів США – пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів. 
13.11.2020 року АТ «Альфа-Банк» скерувало ОСОБА_3 письмову вимогу про дострокове повернення кредиту з одночасною вимогою про добровільне виселення.
Разом з тим, із витребуваних апеляційним судом цивільних справ, а саме: №462/6463/15-ц і №462/3552/16-ц, встановлено, що ПАТ «Альфа-Банк» ще раніше звертався до відповідачки з письмовими вимогами про дострокове повернення кредиту.
Так, зокрема, з витребуваної апеляційним судом справи №462/6463/15-ц встановлено, що 07.09.2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №1301/0808/71-151 від 27.08.2008 року у розмірі 1110191,26 грн., з яких станом на 01.08.2015 року: 47860,26 доларів США (1034345,17 грн.) – заборгованість за кредитом; 3012,01 доларів США (65094,88 грн.) – заборгованість за процентами; 497,47 доларів США (10751,21 грн.) – заборгованість по пені.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27.06.2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05.04.2019 року, відмовлено у задоволенні вказаного позову.
В справі №462/6463/15-ц (а.с.28-33 т.1) міститься письмова вимога банку від 25.08.2015 року, адресована позичальнику та поручителям, про дострокове повернення кредиту в строк протягом 30-ти календарних днів з моменту надіслання такої вимоги. Згідно списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів і квитанції, таке надіслання здійснене позивачем 25.08.2015 року. 
Разом з тим, правильною є позиція сторони позивача про продовження існування договірних відносин між сторонами кредитного договору, оскільки після вказаної досудової вимоги між ними укладались договори про внесення змін до кредитного договору від 23.09.2015 року та 23.10.2015 року.
Однак, із витребуваної апеляційним судом цивільної справи №462/3552/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа – приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, встановлено (а.с.51-58), що 28.10.2015 року (вже після внесення останніх змін до кредитного договору) ПАТ «Альфа-Банк» надіслав відповідачці ОСОБА_3 письмову вимогу від 26.10.2015 року про усунення порушень та добровільне виселення, в якій вимагав від позичальника у тридцятиденний строк достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховану неустойку, обраховані станом на 15.10.2015 року, в загальному розмірі 52477,92 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 47860,26 доларів США, заборгованість за процентами – 3770,02 доларів США, заборгованість по пені – 847,64 доларів США.
Також повідомлено, що у разі невиконання цієї вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки. 
13.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №18069 (справа №462/3552/16-ц, а.с.64), яким звернуто стягнення на належну ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, нараховану станом на 15.10.2015 року, а саме: заборгованість за кредитом – 1049708,74 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом – 82687,03 грн.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29.09.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.07.2017 року та постановою Верховного Суду від 11.02.2019 року, визнано виконавчий напис №18069 від 13.12.2015 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , таким, що не підлягає виконанню.
За змістом ст.ст.526, 530 ч.1, 610 та 612 ч.1 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Враховуючи викладені вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом. Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті – в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.
Верховний Суд вважає, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, з огляду на наведені вище норми матеріального права й правову позицію Великої Палати Верховного Суду, заборгованість за кредитним договором в даній справі необхідно обраховувати в розмірі, який вказаний у досудовій вимозі банку від 26.10.2015 року, зверненій до відповідачки ОСОБА_3 , про дострокове повернення кредиту, сплати процентів та пені, нарахованих станом на 15.10.2015 року, у розмірі 52477,92 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 47860,26 доларів США, заборгованість за процентами – 3770,02 доларів США, заборгованість по пені – 847,64 доларів США.
У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, зменшивши його із 108225,46 доларів США до 52477,92 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 47860,26 доларів США, заборгованість за процентами – 3770,02 доларів США, заборгованість за пенею – 847,64 доларів США.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п.п.5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 року №75, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
При цьому, згідно пункту 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання.
Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази, а саме: розрахунок заборгованості, виконаний банком в автоматизованому режимі та додатково підтверджений випискою по банківському рахунку позичальника і квитанціями про здійснення касової операції, є належними та допустимими доказами у розумінні статтей 76-78 ЦПК України на підтвердження існуючої заборгованості за кредитним договором у розмірі, визначеному апеляційним судом, відтак, доводи апеляційної скарги про недоведеність розміру заборгованості є безпідставними.
В частині наявності визначених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості, висновки суду першої інстанції є також правильними з огляду на наступне. 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» (далі – Закон №1206-VII), за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону №1206-VII).
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону №1206-VII). Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону №1206-VII).
Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку», реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.
За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону), незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону), якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»).
Вказані правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц, Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №173/2158/16-ц.
Відповідно до частин першої, другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №635/5796/14-ц (провадження №61-16262св20) зроблено висновок, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».
Отже, неотримання іпотекодавцем вимоги, передбаченої в статті 35 Закону України «Про іпотеку», не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в даній справі. 
Як зазначалось вище, банк надсилав відповідачці досудову вимогу і попереджав про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є також безпідставними.
Разом з тим, необхідно зазначити, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», з 24 лютого 2022 року на території України діє воєнний стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався прийняттям відповідних законів.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:
«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».
Враховуючи, що на момент розгляду справи, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, в частині вирішення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
В постанові від 22 червня 2022 року у справі №296/7213/15 (провадження №61-10125св21) Верховний Суд дійшов висновку, що «згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону».
З урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного в зазначеній вище постанові, оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, доповнивши резолютивну частину рішення після абзацу другого новим абзацом такого змісту: «Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.». 
В решті, визначених процесуальним законом підстав для зміни чи скасування рішення суду немає, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Також колегія суддів зауважує, що підстав для нового розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи апеляційним судом немає, оскільки судовий збір сплачувався позивачем від ціни позову, визначеної, виходячи із вартості предмета іпотеки, а рішення суду першої в частині задоволення позовної вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки апеляційним судом залишене без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13 грудня 2022 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, змінити, зменшивши його до 52477,92 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 47860,26 доларів США, заборгованість за процентами – 3770,02 доларів США, заборгованість за пенею – 847,64 доларів США.
Резолютивну частину рішення суду після абзацу другого доповнити новим абзацом такого змісту:
«Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.». 
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 04 жовтня 2024 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                                                А.В. Ніткевич