ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 755/1228/17
провадження № 61-15392св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Старкпром»,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року у складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Джуринська Людмила Володимирівна, ОСОБА_2 , про скасування запису в державному реєстрі та визнання недійсним договору іпотеки.

Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Старкпром» (далі - ТОВ «Старкпром»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі -КМНО) Джуринська Л. В.,  ОСОБА_2 , про скасування запису про державну реєстрацію права власності та визнання недійсним договору іпотеки.
 
Позов мотивувала тим, що 26 січня 2007 року уклала з відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк») іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пашинною В. В. за № 70. Іпотекою забезпечувалося виконання зобов`язань за кредитним договором від 26 січня 2007 року № 10, укладеним між ОСОБА_1 і ВАТ «Кредобанк». Предметом іпотеки є майнові права на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що належали їй на праві приватної власності. 
 
У січні 2017 року до ОСОБА_1  звернулися невідомі особи, які повідомили про те, що 29 грудня 2016 року ТОВ «Старкпром» набуло право власності на вказану вище земельну ділянку. Зазначала, що 29 грудня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л. В. проведено державну реєстрацію права власності відповідача на цю земельну ділянку; право власності набуто товариством на підставі договору іпотеки № 70, який посвідчений 26 січня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Пашинною В. В., договору про відступлення прав за договором іпотеки № 2359, посвідченого 27 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (далі - ЛМНО) Новосад О. П., договору про відступлення прав за договором іпотеки № 2365, посвідченого 27 травня 2016 року приватним нотаріусом ЛМНО Новосад О. П. Станом на 30 грудня 2016 року вона не отримувала від відповідача вимогу про усунення порушення, що суперечить вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку».
 
У зв`язку з наведеним позивач просила суд:
- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 18428244 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 з кадастровим номером 8000000000:66:598:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсним договір іпотеки від 13 січня 2017 року № 56, який укладений ТОВ «Старкпром» та ОСОБА_2  на земельну ділянку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л. В. 13 січня 2017 року та зареєстрований у реєстрі за № 33422972.

Короткий зміст рішень судів
 
Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 12 липня 2018 року у задоволенні позову відмовив. 
 
Скасував арешт, накладений на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,062 га, кадастровий номер: 8000000000:66:598:0030 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1139732980000), яка належить ТОВ «Старкпром», відповідно до договору відступлення прав за договором іпотеки від 27 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Новосад О. П.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач не вчинила дій щодо погашення заборгованості, а наданими доказами підтверджено сплив
30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, тому ТОВ «Старкпром» не порушило вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок). Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, ТОВ «Старкпром» надало нотаріусу передбачені Порядком документи, тому відсутні підстави для відмови у державній реєстрації. 
 
Державна реєстрація права власності предмета іпотеки за ТОВ «Старкпром» проведена з додержанням норм чинного законодавства. Оскільки реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Старкпром» була здійснена на підставі укладеного іпотечного договору та відповідно до вимог законів України «Про іпотеку» і «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому відсутні підстави для скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Київський апеляційний суд постановою від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року залишив без змін.
 
Верховний Суд постановою від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року скасував та передав справу № 755/1228/17 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив наявні в матеріалах справи докази та не перевірив, чи існував на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» арешт, а тому зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
 
Київський апеляційний суд постановою від 09 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року залишив без змін.
 
Верховний Суд постановою від 15 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л. В., ОСОБА_2 , про скасування запису про державну реєстрацію права власності скасував.
 
Передав справу № 755/1228/17 у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л. В., ОСОБА_2 , про скасування запису про державну реєстрацію права власності на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л. В., ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки, змінив, виклав їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
 
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року містилася вказівка суду апеляційної інстанції про необхідність дослідження наявних у матеріалах справи доказів та перевірки, чи існував на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Старкпром» арешт. Проте, всупереч статті 417 ЦПК України апеляційний суд належним чином не дослідив докази, які містяться в матеріалах справи і за наявності суперечливих відомостей у справі (наданий позивачем витяг про існування арешту і лист нотаріуса з посиланнями на витяги з реєстру про відсутність обтяжень) не з`ясував, чи існував арешт на момент реєстрації за іпотекодержателем права на іпотечне майно і на чию користь такий арешт був накладений. У зв`язку з наведеним постанова апеляційного суду у частині вимог  ОСОБА_1 до ТОВ «Старкпром» про скасування запису про державну реєстрацію права власності була скасована з переданням справи на новий апеляційний розгляд.
 
Крім того, сторонами оспорюваного договору іпотеки є: ТОВ «Старкпром» (відповідач) та ОСОБА_2 (третя особа). ОСОБА_1 позовних вимог до  ОСОБА_2 не пред`явила, клопотань про залучення до участі у справі як співвідповідача не заявляла. За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, проте помилилися щодо мотивів такої відмови, не врахувавши, що підставою для залишення без задоволення вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 13 січня 2017 року, укладеного між ТОВ «Старкпром» та ОСОБА_2 , є незалучення ОСОБА_2 як відповідача як сторони оспорюваного правочину, а не те, що ця вимога є похідною від необґрунтованої вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності.
 
Київський апеляційний суд постановою від 23 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Старкпром», треті особи: приватний нотаріус КМНО Джуринська Л. В., ОСОБА_2 , про скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінив у мотивувальній частині, виклавши її в цій частині в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2018 року залишив без мін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що станом на момент вчинення зазначеного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень існував запис про обтяження, в розділі «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» реєстраційний номер 8960641, вчинений 12 серпня 2009 року реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора - арешт нерухомого майна (спірної земельної ділянки).
 
Позивач обрала такий спосіб захисту права, що не призведе до поновлення її права.
 
З врахуванням викладених обставин апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, що стосується підстав відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 в частині скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2023 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про скасування запису та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в частині скасування запису.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Дніпровського районного суду м. Києва.
 
13 грудня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17.
 
У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що при подачі позовної заяви та прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції, діяла редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка передбачала скасування запису про державну реєстрацію права власності.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2024 року ТОВ «Старкпром» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд встановив, що 26 січня 2007 року ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 10, за умовами якого банк видав позичальнику кредит у розмірі 85 000,00 дол. США строком до 01 січня 2027 року на придбання нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0,0620 га в АДРЕСА_4 ).
 
Того ж дня, 26 січня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пашиною В. В. та зареєстрований в  реєстрі за № 70, відповідно до умов якого предметом іпотеки є майнові права на земельну ділянку площею 0,0620 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4, яка стане власністю іпотекодавця після оформлення державного акта на право власності на земельну ділянку.
 
У договорі іпотеки від 26 січня 2007 року № 70 сторони обумовили випадки набуття іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 5.1):
 
іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена протягом 30 днів, - звернути стягнення на предмет іпотеки (пункт 5.2);
 
у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмета іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передається іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця. Витрати на проведення експертної оцінки предмета іпотеки покладаються на іпотекодавця. Рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем (пункт 5.4.1);
 
усі повідомлення між сторонами здійснюються в письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм (пункт 8.7).
 
26 травня 2016 року ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс» уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 26 січня 2007 року № 10 та договором іпотеки.
 
27 травня 2016 року ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс» та ТОВ «Старкпром» уклали договір про відступлення прав за договорами кредиту та іпотеки.
 
Позичальник не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 08 червня 2016 року становила 2 442 367,73 грн.
 
13 червня 2016 року ОСОБА_1 отримала вимогу ТОВ «Старкпром» про повернення боргу за кредитним договором від 26 січня 2007 року № 10, у якій вказано, що у разі невиконання вимоги компанія має право звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
30 грудня 2016 року приватний нотаріус КМНО Джуринська Л. В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого за ТОВ «Старкпром» зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку (предмет іпотеки).
 
13 січня 2017 року ТОВ «Старкпром» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки № 56 на земельну ділянку АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Джуринською Л. В. 13 січня 2017 року та зареєстрований у реєстрі за № 56.
 
На час вчиненні вказаного запису від 30 грудня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень існував запис про обтяження, в розділі «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» реєстраційний номер 8960641, вчинений 12 серпня 2009 року реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора - арешт нерухомого майна (спірної земельної ділянки).
 
Підставою внесення вказаного запису була постанова слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області ст. лейтенанта ОСОБА_3 , винесена в межах кримінальної справи № 13-3556.
 
Зазначені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 січня 2017 року № 77864637, які узгоджуються із копією постанови про накладення арешту на майно від 10 серпня 2009 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 серпня 2022 року № 306318718 (т. 1 а. с. 13, 14; т. 4 а. с. 214, 236-239).
 
Вказаний арешт на земельну ділянку був скасований 31 січня 2017 року постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області у кримінальній справі № 369/11744/14-к.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
 
У наведеній категорії справ щодо оскарження рішень (записів) про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), Велика Палата має сталу практику в частині належного (ефективного) способу захисту прав іпотекодавця саме у спосіб оскарження таких рішень. Зокрема, саме такий спосіб захисту прав іпотекодавця застосований Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц та інших.
 
У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19 викладено висновок про те, що з 16 січня 2020 року законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а отже, відсутня необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить - не спроможний надати особі ефективний захист її прав.
 
У постанові Верховного Суду від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19-ц зазначено, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.30 постанови від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вказала, що для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві. 
 
У касаційній скарзі позивач вказує, що зверталася з позовом про витребування спірної земельної ділянки, проте Київський апеляційний суд постановою у справі № 755/14104/21 відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності.
 
Верховний Суд постановою від 08 травня 2024 року залишив без змін постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 755/14104/21.
 
Враховуючи, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є. А. за реєстровим № 459, ТОВ «Старкпром» продало спірну земельну ділянку, тому на даний час скасування запису у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Старкпром», або ж скасування відповідного рішення державного реєстратора, на чому наголошує позивач у касаційній скарзі, не призведе до поновлення її права власності на спірну земельну ділянку.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 є безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Зокрема, у справі № 520/13067/17 відсутня інформація про вибуття спірного майна із володіння іпотекодержателя.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький                                                                                                      І. В. Литвиненко                                                                                                                          Є. В. Петров