П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 листопада 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/5038/24	

Головуючий в І інстанції: Брагар В.С.
                                                                                   Дата та місце ухвалення рішення: 30.07.2024 р. м. Миколаїв

         П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                  суддя-доповідач – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Градовського Ю.М.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі – відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі – відповідач-2), в якому просив:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за квітень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.;
- зобов`язати ТУ ДСА провести нарахування та виплату суддівської винагороди, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року у розмірі 3028 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів;
    - стягнути з ТУ ДСА на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за квітень 2024 року;
- зобов`язати ДСА здійснити фінансування ТУ ДСА з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати судді Центрального районного суду м. Миколаєва недоплачену суддівську винагороду за квітень 2024 року. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за квітень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року у розмірі 3028 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за квітень 2024 року.
У задоволенні позовних вимог до Державної судової адміністрації України – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суми прожиткового мінімуму на 2024 рік встановлено ЗУ «Про державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 року №3460-ІХ. Разом з тим, вказаним законом запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 01.01.2024 року складає 2102 грн. Апелянт вказує, що вказані положення є чинними і неконституційними не визнавалися, а тому здійснюючи позивачу нарахування суддівської винагороди із розрахунку 2102 грн., ТУ ДСА в Миколаївській області діяло в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України. 
Позивач та відповідач-2 своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, указом Президента України від 16.07.2020 року №278/2020 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Березнегуватського районного суду Миколаївської області.
Наказом голови Березнегуватського районного суду Миколаївської області №32/ос від 17.07.2020 року ОСОБА_1 зараховано до штату суду з виплатою надбавки за вислугу років в розмірі 20 % від посадового окладу.   
Рішенням Верховного Суду від 12.12.2022 року позивача відряджено до Центрального районного суду м. Миколаєва для здійснення правосуддя з 12.12.2022 року.
Наказом голови Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12.12.2022 року №5/аг тимчасово відраховано зі штату Березнегуватського районного суду Миколаївської області.
Наказом голови Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.12.2022 року №94-о/с позивача тимчасово зараховано до штату суду в порядку відрядження до Центрального районного суду м. Миколаєва.
Обґрунтовуючи доводи заявлених позовних вимог позивач вказав, що за квітень 2024 року йому здійснено нарахування та виплату суддівської винагороди не в повному обсязі, оскільки під час її нарахування застосовано базовий розмір посадового окладу судді із врахуванням величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» в розмірі 2102 грн., що не відповідає положенню статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Не погодившись з бездіяльністю відповідачів, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Суд першої інстанції, вирішуючи справу та частково задовольняючи позовні вимоги вказав, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2024  року у розмірі 3028 грн. на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн.) ,є неправомірною.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди із застосуванням  величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн. діяв протиправно.
При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог до ДСА України, зазначивши, що безпосередньо у позивача не виникло жодних правовідносин, в яких би цей суб`єкт владних повноважень порушив його права, оскільки здійснення виплати суддівської винагороди здійснює ТУ ДСА в Миколаївській області.
Згідно ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів переглядає справу в суді апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог та зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
Статтею 4 Закону № 1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до ч.3 ст.135 Закону № 1402-VIII, яка згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11.03.2020 року № 4-р/2020 діє в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 року № 3460-IX встановлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу за квітень 2024 року суддівську винагороду обчислено на підставі приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», із урахуванням розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У пункті 62 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів визначено, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що виплата суддівської винагороди регулюється ст.130 Конституції України та ст.135 Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до правовідносин щодо виплати суддівської винагороди застосовуватися не можуть.
Разом з тим, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року № 966-XIV (далі - Закон № 966-XIV) відповідно до статті 46 Конституції України дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.
Згідно ст. 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум є вартісною величиною достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Таким чином, наведеною правовою нормою закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, відносно яких визначається прожитковий мінімум.
Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Колегія суддів зазначає, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Також, Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
До 2021 року для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено ст. 135 Закону № 1402-VIII.
Крім того, зміни до Закону України № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди за спірний період в даній справі (квітень 2024 року), а також до Закону України № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, відсутні.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 року № 5-рп(II)/2020 до судів різних видів юрисдикції ставиться вимога застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): закон пізніший має перевагу над давнішим (lex posterior derogat priori) закон спеціальний має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali) закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Водночас, Закон України «Про Державний бюджет на 2024 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч. 2 ст. 130 Конституції України і ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII.
Колегія суддів зауважує, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону» (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права. Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis ), тобто Закону № 1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу і Конституційний Суд України у рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Отже, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Оскільки, вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ТУ ДСА України в Миколаївській області при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди із застосуванням розрахункової величини, визначеної ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 року №3460-ІХ (прожитковий мінімум для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді – 2102 грн.), яка Законом №1402-VIII не передбачена, діяло з порушенням вимог ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону №1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими  позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за квітень 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102 грн., та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року, а саме в сумі 3028 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за квітень 2024 року.
Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,–

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 08.11.2024 р.

Суддя – доповідач:                                                                                  Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                       Ю.М. Градовський

       Суддя:                                                                                                        І.О. Турецька