ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2024 року
м. Харків
справа № 643/3379/22
провадження № 22-ц/818/2598/24
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого Тичкової О.Ю.
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 , 
третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кішкіна Олена Олександрівна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2024 року у складі судді Сугачової О.О.- 
УСТАНОВИВ:
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 15.01.2022 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки він що укладений під впливом тяжкої для позивача обставини; застосування наслідків недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України; скасування запису про право власності на спірне нерухоме майно шляхом внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 15.01.2022.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на справі спільної часткової влансості належала частина квартири АДРЕСА_1 ( надалі Квартира). 15.01.2022 він подарував Квартиру ОСОБА_2 , яка є донькою його колишньої дружини ОСОБА_3 .. До укладення договру його змусив зхбіг тяжких обставин, а саме з грудня 2021його стан здоров`я різко погіршився, з 09 по 21 грудня 2021 він перебував на лікуванні у КНП «Міська клінічна лікарня №2» та йому було встановлено діагнох : «новоутворення дистальної третини сигмо видгої кишки». За результатами лікування рекомендовано подальше лікування в онкологічному відділенні та проведення термінового хірургічного втручання. Дізнавшись про свою хворобу, позивач зрозумів що після операції буде потребуватиме сторонньої допомоги, яку йому запропонувала відповідачка. Вона стала відвідувати його у лікарні, приносила їжу, купляла ліки. Хвороба супроводжувалась сильними болями через що позивач перебував у депресивному та у край тяжкому стані та пілсля випискуіз лікарні проживав у кролишньої дружини ОСОБА_3 . Саме у той час, 15.01.2021 позивач з ОСОБА_2 тролейбусом кудись поїхали, і ОСОБА_1 вважав, що до лікарні, але згодом виявилось, що до нотаріуса. Перебуваючи у нотаріуса позивачу запропонували підписати договір, що останній зробив механічно, без вникнення до змісту документу, а у подальшому відповідачка повідомила, що ним підписаний договір дарування. Спочатку позивач не придав значення, адже на той час його фізичний та психологічний стан був дуже тяжким внаслідок онкологічного захворювання, думок про майбутню операцію тощо. 25.01.2022 у КНП «Обласний онкологічний центр» було проведено операцію з приводу онкології та позивач перебував на стаціонарному лікуванні до 07.02.2022. Після закінчення лікування колишня дружина ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_2 припинили цікавитись та опікуватися позивачем, тому повернувся до дому та про нього сала піклуватися дружина ОСОБА_4 . Згодом стан здоров`я позивача покращився і він вирішив перевірити правовстановлюючі документи на Квартиру, але їх не знайшов. Тому зателефонував відповідачці з проханням надати документи, однак остання йому в цьому відмовила, повідомивши, що був підписаний договір дарування квартири на її користь.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2024 року позовну заявузалишено без задоволення.
Рішення мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладання договору дарування 15.01.2022 хворів на таку тяжку хворобу, що мало наслідком перебування його у критичному стані та змусило його укласти оспорюваний договір з метою усунення або зменшення тяжких для себе обставин. Таким чином у даному випадку суд вважає, що відсутній наявний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням позивачем правочину. 
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження недійсності оспорюваного договору дарування, проте суд не надав їм належної оцінки та порушив норми закону. Позивачем надано медичну документацію про наявність у нього на час укладання оспорюваного правочину тяжкого захворювання, під впливом якого він перебував у депресивному та вкрай важкому стані, що свідчить про відсутність у нього вільного волевиявлення на розпорядження єдиним житлом, в якому він зареєстрований та постійно проживає як на час укладення оспорюваного правочину так і на теперішній час. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Посилається на те, що суд повно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи скарги викладених судом висновків не спростовують. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до п.п. 1,3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що   15.01.2022 між ОСОБА_1 з однієї сторони (дарувальник) та ОСОБА_2 з другої сторони (обдаровувана) укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кішкіною О.О., зареєстрований в реєстрі за №136.
Умовами договору дарування від 15.01.2022, зокрема п.1 визначено, що дарувальник ОСОБА_6 подарував, а обдаровувана ОСОБА_2 прийняла у дар частку квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 18,7кв.м., загальною площею 36,5 кв.м ( т.1 а.с.20) .
Згідно даних довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб ОСОБА_1 зареєстрований в квартири АДРЕСА_1 з 25.12.1985 року по теперішній час (т.1 а.с. 9).
Даними свідоцтва про розірвання шлюбу підтверджується, що ОСОБА_1 до 29.04.1999 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 ( т.1 а.с.10).
Згідно даних копії виписки із медичної карти № 8802 від 21.12.2021, листа директора КНП « Міська клінічна лікарня № 2 ім. проф. Шалімова» ХМР ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у зазначеній медичній установі з 09.12.2021 по 21.12.2021 з діагнозом «новоутворення дистальної третини сигмовидної кишки, хронічний спастичний коліт. Загострення. Хронічний гастродуоденіт. Стеатоз печінки. Гепертонічна хвороба», в результаті проведеного лікування стан хворого дещо поліпшився. Рекомендовано подальше лікування в онкологічному відділені. Під час лікування ОСОБА_1 потребував часткового стороннього догляду та після лікування пацієнт потребував стороннього догляду ( т.1 а.с. 32, 114 - 115); 
16.12.2021 ОСОБА_1 видано направлення на патологістологічне дослідження. Згідно висновку лікаря – ендоскопіста КНП « Міська клінічна лікарня № 2 ім. проф. Шалімова» від 16.12.2021, консультативного висновку спеціаліста № 73478 від 04.01.2022 встановлений попередньо діагноз Са сигмоподібної кишки та Neo передміхурової залози, надані рекомендації щодо до обстеження ( т.1 а.с. 33 – 35). 14.01.2022 «Обласним центром онкології» видане направлення на паталогістологічне дослідження (т.1, а.с.37).
Згідно даних виписки з амбулаторної картки № 73 478 КНП « Обласного центру онкології» Харківської обласної ради, виписки з амбулаторної картки стаціонарного хворого № ОХ421 , виписки з амбулаторної картки стаціонарного хворого № ОХ767, довідки КНП « Обласного центру онкології» Харківської обласної ради листа КНП «Обласний центр онкології» від 04.09.2023 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у період з 24.01.2022 по 02.02.2022, з 04.02.2023 по 07.02.2022 та 25.01.2022 року був прооперований, виписаний з рекомендаціями спостереження лікарів, уникнення фізичних навантажень, продовженні приймання ліків тощо (т.1 а.с. 37 - 39).
Згідно пояснень позивача в судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанції у грудні 2021 року він що тяжко захворів, тому звернувся за допомогою до дружини ОСОБА_4 , однак остання відмовила у допомозі та догляду через те, що проживала разом зі своїм сином та доглядала за хворою онукою. Тоді ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , доньки колишньої дружини ОСОБА_3 , які йому не відмовили та погодились допомогти в замін на що він погодився подарувати ОСОБА_2 належну йому частину квартири. Відповідачка їздила з ним до лікарні на обстеження, всіляко допомагала, купувала їжу, ліки та ОСОБА_1 переїхав жити до неї. Одночасно він погодився подарувати належну йому частину квартири відповідачці. Приїхавши до нотаріуса, він підписав готовий проект договору у зміст якого ретельно не вчитувався. Після проведеної операції нетривалий час пожив у відповідачки, але був незадоволений тим уходом що йому надавався, тому через два тижні повернувся мешкати до своєї квартири та згодом зрозумів, що уклавши договір дарування, втратив квартиру. Вважає, що уклав договір під впливом тяжких обставин.
В судовому засіданні в суді першої інстанції були допитані свідки, які частково підтвердили посянення позивача, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 посянили суду що їм було відомо про хворобу позивача з грудня 2021 року і його потребу у сторонній допомозі по яку він звернувся до родини колишньої дружини, оскільки його дружина ОСОБА_4 з ним тривалий час не проживала та не могла здійснювати догляд за ним. Зазначені свідки також підтвердили факт постійного проживання позивача у спірній квартирі. ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 підтвердили факт надання відповідачкою сторонньої допомоги позивачу, у зв`язку із його хворобою та наявність у останнього волевиявлення на укладення договору дарування квартири. Пояснили, що після укладання договору позивач продовжував проживати у їх родині до квітня 2022. Але після початку війни з ОСОБА_1 виникали розбіжності щодо політичних поглядів і він виїхав до квартири, що є предметом спору. 
Згідно квитанцій про оплату комунальних послуг ОСОБА_1 сплачував самостійно за послуги після укладення договору дарування ( т.1 а.с. 11 – 19).
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої, третьої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обгтунтовуючи недійсність укладеного договору з посиланням на норми ст. 233 ЦК України, позивач надав належні, допустимі та достатні докази на підтвердження наявності тяжких обставин, за яких відбулось укладення правочину, що не відповідав його внутрішній волі, а саме: з 09.12.2021 по 21.12.2021 ОСОБА_1 перебував на лікуванні з діагнозом новоутворення сигмовідної кишки, під час якого потребував часткового стороннього догляду, а після виписки - потребував стороннього догляду та термінового хірургічного втручання. З 24.01.2022 по 02.02.2022 та з 04.02.2023 по 07.02.2022 лежав в стаціонарі та 25.01.2022 року переніс операцію; спірна частина квартира є його єдиним житлом, де він зареєстрований та після укладання договору дарування продовжує в ній проживати, оплачувати комунальні послуги.
Зазначені обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, - як кожна обставина окремо, та і їх сукупності - є тяжкими в розумінні ст.233 ЦК України і можуть бути підставами для визнання оспорюваного договору дарування недійсними.
Так, матеріалами справи встановлено, що після виписки з лікарні за 10 днів до операції з приводу онкологічного захворювання ОСОБА_1 подарував єдине належне йому житло ОСОБА_2 . Після укладання договору дарування позивач продовжує проживати в спірній квартирі та утримує її.
Показання допитаних в суді першої інстанції свідків не суперечать один одному та не спростовуються іншими зібраними по справі доказами, вказують на те, що договір дарування був укладений ОСОБА_1 з метою усунення тяжких наслідків його хвороби, які б надавала ОСОБА_2 у вигляді допомоги. Укладаючи договір дарування ОСОБА_1 діяв добровільно. При цьому судом не встановлено, та сторонами не доведено, що під час укладання спірного договору позивач діяв під впливом помилки, омани або насильства.
Таким чином, тяжка хвороба ОСОБА_1 та його потреба у операції з наступними реабілітацією та лікуванням вказують на перебування позивача станом на час укладення договору у напруженому психічному стані, що посилювалось відсутністю людини яка могла забезпечити йому сторонню допомогу як до так і після операції та та знаходяться у причино-наслідковому зв`язку з укладенням оспорюваного правочину. Тобто, такий договір дарування був укладений ОСОБА_1 виключно для зменшення тяжких обставин, пов`язаних з його хворобою, шляхом отримання допомоги від ОСОБА_2 ..
Таким чином, суд приходить до висновку, що договір дарування було укладено на вкрай невигідних для позивача умовах під впливом значних тяжких обставин, що не відповідало його внутрішній волі (передача майна в обмін на допомогу та догляд).
З огляду на зазначене судова колегія суду вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, але не повно з`ясував обставини у справі внаслідок не належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів та дійшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. 
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Оскільки на підставі договору дарування від 15.12.2022 року, що визначний судом недійсним  право власності на  частину квартири АДРЕСА_1 від 15.01.2022, укладений між  ОСОБА_11 та  ОСОБА_2 посвідченого ПН ХМНО  ОСОБА_12 , зареєстрований у реєстрі за №136,  було зареєстровано за  ОСОБА_2 Квартира підлягає поверненню у власність ОСОБА_1 .
Відповідно до вимог ч. 3 ст.26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № № 1952-IV ( в редакції що діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. 
За змістом правової позиції  викладеній  у постанові Великої палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 ( провадження № 14-49цс22): « Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152))». 
Виходячи з викладеного та вважаючи на те, що рішення суду про визнання недійсним договору дарування є підставою для реєстрації права власності на Квартиру за позивачем, заявлені ним вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на Квартиру за ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а судове рішення скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Питання щодо перерозподілу судових витрат вирішується відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, на його користь підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_2 за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2428 грн 20 коп.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд  
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2024 року– скасувати та ухвалити нове судове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати недійним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 від 15.01.2022, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_12 , зареєстрований у реєстрі за №136.
В іншій частині у задоволенні позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2428 (дві тисячі чотириста двадцять вісім) грн 20 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.11.2024

Головуючий   О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук