ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 листопада 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/3823/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року в адміністративній справі №280/3823/24 (головуючий суддя першої інстанції Артоуз О.О.) за позовом    ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (третя особа - Державна судова адміністрація України) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

     В С Т А Н О В И В :
           Позивач 26.04.2024 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (третя особа - Державна судова адміністрація України), в якому просив: 
- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, починаючи з лютого 2024 року по день звернення до суду, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з в розмірі 2102 гривні та зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди з лютого 2024 року по день звернення до суду, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року - 3028 грн., з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;
- зобов`язати відповідача в подальшому обчислювати розмір суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на                     1 січня відповідного календарного року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, починаючи з лютого 2024 року по 26.04.2024 (день звернення до суду), обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 гривні.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (ідентифікаційний код юридичної особи 26316700) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди з лютого 2024 року по 26.04.2024 (день звернення до суду), виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року - 3028 грн, з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій  просив  рішення  суду  скасувати  та  ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що судом не повно з`ясовано та не надано оцінку всім фактичним обставинам справи та доводам відповідача, а також порушено норми матеріального та  процесуального права. Апелянт вказує, що Закон України «Про прожитковий мінімум» не встановлює заборони на затвердження інших розмірів прожиткового мінімуму, ніж визначено у ч.2 ст.1 вказаного Закону, оскільки ця норма зазначає лише про основні види соціальних та демографічних груп, а тому доводи позивача про те, що у Законі України «Про прожитковий мінімум» закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, відносно яких визначається прожитковий мінімум, є необгрунтованими. Щодо застосування територіальним управлінням частин 1-3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» під час визначення розміру посадового окладу позивача у 2024 року, апелянт зазначив, що відповідно до частин 2-3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Таким чином, нарахування та виплата суддям суддівської винагороди у 2024 році була неможливою без застосування положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким визначається розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб та без застосування яких неможливо обрахувати посадовий оклад судді та розмір доплат до нього. Оскільки Законом про державний бюджет встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн., а не 3028 грн., під час визначення базового посадового окладу судді застосуванню підлягає лише зазначений вище законом для зазначеної мети розмір прожиткового мінімуму. Наголошує, що дії територіального управління, як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, щодо нарахування та виплати суддівської винагороди позивача, виходячи з посадового окладу, розрахованого на підставі прожиткового мінімумуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді (2102 грн.), відповідають чинному законодавству та є правомірними. 
Позивач та третя особа відзиви на апеляційну скаргу не подали, що не  перешкоджає  розгляду  справи.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 Указом Президента України від 27.06.2013 року №352/2013 призначений строком на п`ять років на посаду судді Енергодарського міського суду Запорізької області.
Указом Президента України від 17.06.2014 року №534/2014 позивача переведено у межах п`ятирічного строку на роботу на посаду судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя.
Відповідно до наказу голови Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14.07.2014 року №5-К ОСОБА_1 зараховано по переводу до складу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя.
Згідно довідки ТУ ДСА України в Запорізькій області №08-02/285 від 08.05.2024 року про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 01.02.2024 року по 30.04.2024 року судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_1 прожитковий мінімум, який застосовувався при визначенні базового розміру посадового окладу судді у 2024 році становив 2102,00 грн. (а.с.49).
Позивач, вважаючи, що у період з лютого 2024 року йому не в повному обсязі виплачується суддівська винагорода, оскаржив дії ТУ ДСА України в Запорізькій області до  суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Конституція України не надає Закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. Отже, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права,  зазначає  про  таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України   в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються  на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй. Норми  Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України  гарантується.
Статтею 43 Конституції України  встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до  статті 130 Конституції України   держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
В  преамбулі  Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII  (далі  - Закон №1402) зазначено, що цей  Закон  визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частинами 1 та 2 статті 4 Закону №1402  встановлено,  що судоустрій і статус суддів               в Україні визначаються  Конституцією України  та законом. Зміни до цього  Закону  можуть вноситися виключно законами про внесення змін до  Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини 1   статті 135 Закону №1402  суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно частини 2  статті 135 Закону №1402  суддівська винагорода виплачується судді              з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років;                             2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини 3  статті 135 Закону №1402  (яка згідно з  Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11.03.2020 року  діє в редакції  Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року;                           2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частин 5 та 6  статті 135 Закону №1402   суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 10 років -                        30 відсотків посадового окладу. Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду  10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Відповідно до  статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»   (в редакції на час спірних правовідносин)  встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 2189 гривень, з 01 липня - 2294 гривні, з 01 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
- дітей віком до 6 років: з 01 січня - 1921 гривня, з 01 липня - 2013 гривень, з 01 грудня - 2100 гривень;
- дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 гривень, з 01 липня - 2510 гривень,                                з  01 грудня - 2618 гривень;
- працездатних осіб: з 01 січня - 2270 гривень, з 01 липня - 2379 гривень, з 01 грудня - 2481 гривня;
- працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 01 січня - 2102 гривні;
- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 01 січня - 2102 гривні;
- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 01 січня - 1600 гривень;
- осіб, які втратили працездатність: з 01 січня - 1769 гривень, з 01 липня - 1854 гривні,                        з 01 грудня - 1934 гривні.
При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
- дітей віком до 6 років - 2563 гривні;
- дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень;
- працездатних осіб - 3028 гривень;
- працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні;
- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2102 гривні;
- працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень;
- осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня.
З  матеріалів  справи  вбачається, що суддівську винагороду позивача за період з лютого 2024 року по квітень 2024 року обчислено, виходячи з приписів абзацу 5  статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а саме - з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн. (а.с.49).
Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені  Конституцією України   та спеціальним законодавчим актом (Законом №1402) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. 
Вказана правова позиція стосовно гарантій незалежності суддів висловлена у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, в рішеннях від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 01.12.2004 року №19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005, від 22.05.2008 року                         №10-рп/2008, від 03.06.2013 року №3-рп/2013, від 04.122018 року №11 -р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена  Законом №1402, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
В  пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Виплата суддівської винагороди регулюється   статтею 130 Конституції України   та статтею 135 Закону №1402  і  норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до  Конституції України  згідно із  Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»  (далі по  тексту - Закон №1401).
Цим  Законом, серед іншого,  статтю 130 Конституції України  викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. 
Конституція України  у редакції  Закону №1401  вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».
З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини 1  статті 135 Закону №  1402, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є Закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у  статті 135 Закону №1402, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини 2  статті 130 Конституції України.
Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону №1402 встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду, який становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Таким чином, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до  статті 46 Конституції України  визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження, тощо, наведено у  Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року №966-XIV  (далі - Закон №966).
Статтею 4 Закону №966  встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Законом №966   не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».
При цьому, судді  Законом №966  не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Натомість,  статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн., був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн..
До 2021 року територіальним управлінням ДСА для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено  статтею 135 Закону  №1402.
Варто зазначити, що зміни до  Закону №1402  в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період (з лютого 2024 року по 30 квітня 2024 року), а також в  Закон №966  щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.
Відтак, апеляційний суд вважає, що для спірних правовідносин спеціальними є норми  статті 135 Закону №  1402, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно прийнятих пізніше  положень  Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», як  правильно зазначив і суд першої  інстанції.
Водночас, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною 2  статті 130 Конституції України  і частиною 3  статті 135 Закону №1402.
Апеляційний  суд  звертає  увагу, що  Закони Про Державний бюджет України  не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.  Конституція України  не надає законам про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Тобто,  у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня  закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний  закон  скасовує дію загального закону». Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.
Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто  Закону №1402, а положення  Закону №966  вважати загальними нормами.
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України в рішеннях від 09.07.2007 року №  6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року №  10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). 
Отже,  Законом України «Про судоустрій і статус суддів»  закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач невірно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу  позивача, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
ЄС підкреслив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених  Конституцією України  та законом гарантій незалежності судді.
Враховуючи вищевикладене, суд  першої  інстанції  правильно  зазначив, що заміна гарантованої  Конституцією України  однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року (3028,00 грн.), на іншу розрахункову величину, яка  Законом України «Про судоустрій і статус суддів»  не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.) у період з 01.02.2024 року по 30.04.2024 року, на підставі абзацу 5  статті 7 Закону Укра                       їни «Про Державний бюджет України на 2024 рік»  було неправомірним, з  чим погоджується  колегія  суддів.
Розмір суддівської винагороди встановлено  статтею 135 Закону №  1402, тож позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти.
Вказану  правову  позицію  викладено  Верховним  Судом  в  постанові від 10.11.2021 року у справі № 400/2031/21.
За вказаних обставин дії Територіального управління ДСА у Запорізькій області є протиправними.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що вимога позивача про зобов`язання відповідача в подальшому обчислювати позивачу розмір суддівської винагороди виходячи з прожиткового мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року, є передчасною та задоволенню не підлягає.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.    
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та  обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року в адміністративній справі №280/3823/24 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року в адміністративній справі №280/3823/24 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і                        може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.     

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко