ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
20 листопада 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 296/8220/20 
провадження № 61-510св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , Корольовський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державне підприємство «Сетам», 
треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 22 листопада     2022 рокуу складі колегії суддів Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю. у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державного підприємства «Сетам», треті особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 , про визнання електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів та акта про реалізацію предмета іпотеки недійсними, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)       (далі - Корольовський ВДВС у місті Житомирі), Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), треті особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), ОСОБА_3 , у якому з урахуванням уточнень просила: 
 
- визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «Сетам» 07 вересня 2020 року, з продажу предмета іпотеки - 1/2 частини житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами яких це майно придбав ОСОБА_2 за ціною 59 268,24 грн; 
 
- визнати недійсним протокол проведення електронних торгів від 07 вересня             2020 року № 500985 з продажу предмета іпотеки - 1/2 частини житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; 
 
- визнати недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки від 29 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, складений державним виконавцем про придбання ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що на примусовому виконанні у Корольовському ВДВС у місті Житомирі перебував виконавчий лист № 296/5743/14-ц, виданий 13 травня 2015 року Корольовським районним судом міста Житомира на виконання рішення цього суду від 22 жовтня 2014 року, яким солідарно стягнено з неї та ОСОБА_3 на користь AT «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2006 року № 014/1102/82/92287 у розмірі 242 899,64 грн. 
 
З метою виконання вказаного судового рішення 07 вересня 2020 року ДП «Сетам» провело електронні торги з реалізації належної їй як майновому поручителю                    1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який був предметом іпотеки та виступав на забезпечення зобов`язань перед банком за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті. 
 
Зазначений житловий будинок використовується нею та членами її сім`ї як місце постійного проживання, будь-якого іншого майна на праві власності вона та її чоловік ОСОБА_3 не мають. 
 
Державний виконавець не мав права передавати спірне нерухоме майно на реалізацію з електронних торгів у зв`язку з тим, що предмет іпотеки є єдиним житлом позивача, а тому на нього не могло бути звернено стягнення під час дії Закону України                       від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час переходу права власності. 
 
Дізнавшись про проведення електронних торгів, вона подала скаргу на дії державного виконавця щодо примусової реалізації житлового будинку. Корольовський районний суд міста Житомира ухвалою від 04 вересня 2020 року зобов`язав Корольовський ВДВС у місті Житомирі відкликати з ДП «Сетам» заяви про виставлення на прилюдні торги спірного житлового будинку та зобов`язав ДП «Сетам» зняти (відкликати) з електронних торгів, що призначені на 07 вересня 2020 року, лоти № 437650 і № 437652. Зазначене судове рішення було залишено без уваги, що призвело до реалізації на електронних торгах майна, яке не могло бути примусово відчужене. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Корольовський районний суд міста Житомира у складі судді Рожкової О. С. рішенням від 23 листопада 2021 року позов задовольнив. 
 
Визнав недійсними електронні торги, проведені ДП «Сетам» 07 вересня 2020 року, з продажу предмета іпотеки - 1/2 частини житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами яких це майно придбав ОСОБА_2 за ціною 59 268,24 грн. 
 
Визнав недійсним протокол проведення електронних торгів від 07 вересня 2020 року № 500985 з продажу предмета іпотеки - 1/2 частини житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Визнав недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки від 29 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, складений державним виконавцем про придбання ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірний житловий будинок має площу меншу, ніж 250 кв. м та використовується позивачем як єдине місце постійного проживання, отже, на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час проведення 07 вересня 2020 року електронних торгів, на це нерухоме майно не може бути примусово звернуто стягнення, у тому числі і шляхом проведення електронних торгів, оскільки таке житлове майновиступає як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. 
 
Крім того, позивач вчиняла дії щодо оскарження рішень та дій державного виконавця щодо примусової реалізації спірного житлового будинку, який є місцем її постійного проживання разом з родиною, оскільки ОСОБА_1 зареєстрована в цьому будинку з 2005 року. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності у позивача іншого житла на праві власності, ніж те, що передано в іпотеку, і відповідачі таких доказів не надали. 
 
Суд не взяв до уваги доводи відповідачів про те, що пункт 1.1 договору іпотеки                 від 05 вересня 2006 року не містить посилання про забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом, вказавши, що безпосередньо предметом кредитного договору від 05 вересня 2006 року № 014/1102/82/92287 є надання позичальнику споживчого кредиту. 
 
Житомирський апеляційний суд постановою від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. 
 
Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 листопада 2021 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що кредитний та іпотечний договори не містять посилань на те, що вони забезпечують зобов`язання за споживчим кредитом, тому на спірні правовідносини не поширюються приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
 
Крім того, всупереч умовам договору іпотеки, після його укладення іпотекодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували у житловому будинку АДРЕСА_2 третіх осіб без отриманої письмової згоди іпотекодержателя. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У січні 2023 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 22 листопада   2022 року, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 листопада 2021 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду                    від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) та у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 711/750/18 (провадження № 61-45855св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 645/984/18 (провадження № 61-16336св19), від 06 жовтня 2021 року у справі № 161/21094/19 (провадження № 61-3427св21), від 31 травня 2022 року у справі № 380/6558/20 (провадження № К/9901/13047/21) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивувала тим, що суд апеляційної інстанції не надав будь-якої оцінки та не звернув уваги на наявну в матеріалах справи копію кредитного договору від 05 вересня 2006 року № 014/1102/82/92287, укладеного між                                   AT «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , за умовами якого кредитор надав позичальнику саме споживчий кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 19 000,00 дол. США. Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (пункти 1.1, 2.1 кредитного договору). 
 
Згідно з актом від 08 липня 2021 року зазначені в акті та довідці особи, в тому числі і неповнолітня дитина, з 2005 року проживають у житловому будинку на АДРЕСА_2 , тобто ще до укладення договору іпотеки від 05 вересня               2006 року. 
 
Отже, її дитина набула право користування спірним житловим будинком з моменту виникнення права власності на будинок та реєстрації місця проживання в цьому будинку батьків дитини, тобто до 2006 року, а тому умови договору іпотеки не порушено, в тому числі і щодо дотримання пункту 4.1.4 договору іпотеки, як помилково вважає суд апеляційної інстанції. 
 
Вказує, що отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим через сам факт існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується у межах виконавчого провадження. 
 
Спірний житловий будинок не міг бути примусово відчужений - проданий з електронних торгів, оскільки це нерухоме майно було предметом іпотеки та виступало на забезпечення зобов`язань перед банком саме за споживчим кредитом, наданим позичальнику в іноземній валюті - доларах США, а також використовується нею та членами її сім`ї як місце постійного проживання. 
 
Згода на звернення стягнення на 1/2 частину спірного житлового будинку не надавалася. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У квітні 2023 року AT «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Факт реєстрації позивача у будинку не є беззаперечним доказом того, що спірне житлове приміщення використовується нею як місце постійного проживання. 
 
Що стосується отримання державним виконавцем дозволу від органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, то згідно з Інструкцією з примусового виконання рішень у разі наявності зареєстрованих неповнолітніх осіб необхідним є попередній дозвіл органу опіки та піклування, але не зазначено, що такий дозвіл має отримувати виконавець. Отже, у діях державного виконавця з передачі майна на реалізацію відсутні ознаки порушення Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В. ухвалою від 09 березня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Корольовського районного суду міста Житомира. 
 
24 березня 2023 року справу № 296/8220/20 передано до Верховного Суду. 
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду від 27 травня          2024 року відповідно до рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду                         від 11 грудня 2023 року № 11 «Про визначення персонального складу постійних колегій суддів» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 травня 2024 року справу № 296/8220/20 передано судді-доповідачу Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Олійник А. С., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М. ухвалою                   від 24 червня 2024 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі з п`яти суддів. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М. ухвалою від 07 серпня 2024 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24). 
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду від 08 жовтня        2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_4 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи. 
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2024 року справу № 296/8220/20 передано судді-доповідачу Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В., Пророк В. В., Фаловська І. М. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,Пророка В. В., Фаловської І. М. ухвалою від 06 листопада 2024 року поновив касаційне провадження у цій справі. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
05 вересня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі -АППБ «Аваль»), правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та  ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/1102/82/92287, за умовами якого кредитор надає позичальнику споживчий кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 19 000,00 дол. США під 14 % річних з кінцевим терміном повернення до 04 вересня 2016 року (том 1, а. с. 6). 
 
У пункті 2.1 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі. 
 
Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 05 вересня 2006 року між АППБ «Аваль» як іпотекодержателем та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 як іпотекодавцями укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, який належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О. В. 03 червня 2005 року за реєстраційним № 3249. Земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, у приватну власність не передана. На строк дії договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) іпотекодавців (том 1, а. с. 7, 8). 
 
Корольовський районний суд міста Житомира рішенням від 22 жовтня 2014 року у справі № 296/5743/14-ц стягнув солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором              від 05 вересня 2006 року № 014/1102/82/92287 у розмірі 242 899,64 грн, з яких: 166 950,38 грн - тіло кредиту; 74 949,26 грн - проценти; 1 000,00 грн - пеня (том 1, а. с. 100-102). 
 
14 квітня 2020 року старший державний виконавець Корольовського ВДВС у місті Житомирі прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 296/5743/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 05 вересня 2006 року № 014/1102/82/92287 у загальному розмірі 242 899,64 грн (том 1, а. с. 86, 87). 
 
У межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 згідно з протоколом № 500985 про проведення електронних торгів 07 вересня 2020 року відбулися торги з реалізації предмета іпотеки - 1/2 частини житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (лот № 437650). Переможцем торгів став ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 59 268,24 грн (том 1, а. с. 12). 
 
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27 грудня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної власності належало по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_2 . Відомості про інші речові права відсутні (том 1, а. с. 19-21). 
 
Довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «КомЕнерго-Житомир» від 11 вересня 2020 року № 666 та актом цього ж товариства від 08 липня 2021 року № 508 підтверджується, що в житловому будинку АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають з 03 червня 2005 року, зокрема, ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_5 , 1989 року народження, неповнолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 17, том 2, а. с. 70). 
 
Згідно з довідкою поліклініки Корольовського району від 14 січня 2020 року № 5 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1, є дитиною з інвалідністю (том 1, а. с. 18). 
 
Суди також з`ясували, що 26 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зверталися до Корольовського районного суду міста Житомира зі скаргою на дії та рішення державного виконавця щодо примусової реалізації житлового будинку. 
 
Корольовський районний суд міста Житомира ухвалою від 04 вересня 2020 року зобов`язав Корольовський ВДВС у місті Житомирі відкликати з ДП «Сетам» заяви про виставлення на прилюдні торги житлового будинку загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також зобов`язав ДП «Сетам» зняти (відкликати) з електронних торгів, що призначені на 07 вересня 2020 року, лоти № 437650 та № 437652, які стосуються реалізації вказаного житлового будинку (том 1, а. с. 16). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідають. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
У частині першій статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
 
Щодо позовної вимоги про визнання електронних торгів недійсними 
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
 
Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. 
 
Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання зі сторони продавця - акт про проведені прилюдні торги. 
 
Стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. 
 
За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження       № 14-577цс19)). 
 
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24), до розгляду якої було зупинено провадження у цій справі, зробила висновок про те, що з огляду на правову природу процедури реалізації майна на торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів, ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином. Наведене узгоджується з правилами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні правила про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Тож правова природа продажу майна з публічних (електронних) торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі приписів цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо дотримання визначених правил про процедуру, порядок проведення торгів. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим через сам факт існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується у межах виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців. 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
 
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. 
 
Згідно з Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5), електронні торги - це продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. 
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час проведення електронних торгів, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 
 
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 
 
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. 
 
Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Отже, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений зазначеним Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). 
 
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. 
 
Вказаний Закон діяв до 23 вересня 2021 року і не дозволяв органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. 
 
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 711/750/18 (провадження № 61-45855св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком № 2831/5. Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину. Суд першої інстанції встановив факт, що квартира, яка на праві власності належала позивачу, була предметом іпотеки та виступала як забезпечення її зобов`язань перед банком, саме за споживчим кредитом, наданим їй в іноземній валюті - доларах США, а також вказана квартира була житлом позивача, що підтверджується даними запису у паспорті про її реєстрацію в цій квартирі, в матеріалах справи немає будь-яких відомостей щодо іншого житла. Отже, реалізація майна з прилюдних торгів відбулася з порушенням встановленого мораторію, а тому укладені за результатами торгів угоди не відповідають вимогам закону. Спірна квартира відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не могла бути примусово відчужена. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
 
Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 645/984/18 (провадження № 61-16336св19), на яку містяться посилання у касаційній скарзі, зробив висновок, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не дозволяв органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Оскільки на час проведення електронних торгів спірна квартира була єдиним та постійним місцем проживання позивача, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що реалізація майна з прилюдних торгів відбулася з порушенням встановленого мораторію, а тому електронні торги та складений державним виконавцем акт не відповідають вимогам закону. Таким чином, квартира відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не могла бути примусово відчужена. 
 
У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 161/21094/19 (провадження № 61-3427св21), на яку також посилалася заявник у касаційній скарзі, зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання електронних торгів з продажу спірного будинку та земельної ділянки недійсними, оскільки зазначене нерухоме майно підпадало під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на момент проведення прилюдних торгів. Суди правильно врахували, що зазначений будинок, загальною площею 36,5 кв. м, житловою площею 23,0 кв. м, є місцем постійного проживання позивача на території України, оскільки вона в цьому будинку зареєстрована з 2005 року, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач має у власності інше житло, ніж те, що передано в іпотеку. 
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що житловий будинок на АДРЕСА_2 , який належав на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та її чоловіку  ОСОБА_3 , був предметом іпотеки та виступав як забезпечення зобов`язань позичальника ОСОБА_3 перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» саме за споживчим кредитом, наданим в іноземній       валюті - доларах США. 
 
Переданий в іпотеку житловий будинок, площа якого становить 62,1 кв. м, тобто не перевищує 250 кв. м, використовувався  ОСОБА_1  та ОСОБА_3 як місце постійного проживання, іншого житла вони не мають. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання електронних торгів з продажу 1/2 частини спірного житлового будинку недійсними, оскільки зазначене нерухоме майно підпадало під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на момент проведення прилюдних торгів. 
 
Суд правильно врахував, що зазначений будинок, загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, є місцем постійного проживання майнових поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який одночасно виступав позичальником за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті - доларах США, оскільки вони зареєстровані та проживають разом з дітьми у цьому будинку з 2005 року, тобтоще до укладення договору іпотеки від 05 вересня 2006 року, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач та її чоловік як іпотекодавці мають у власності інше житло, ніж те, що передано в іпотеку. 
 
Висновки суду першої інстанції в означеній частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував, а також відповідають наведеній вище судовій практиці Верховного Суду. 
 
З огляду на викладене апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про визнання електронних торгів недійними та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Тому Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Оскільки під час вирішення позовної вимоги про визнання електронних торгів недійними апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені цим судом з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то оскаржувана постанова апеляційного суду у вказаній частині підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції. 
 
Щодо оскарження протоколу й акта про проведені електронні торги
 
Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними не тільки електронних торгів із реалізації арештованого предмета іпотеки, але й протоколу та акта про проведені прилюдні торги. Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційний суд, навпаки, відмовив у позові. 
 
Верховний Суд з відмовою у задоволенні вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги погоджується, але з інших мотивів, ніж ті, які навів суд апеляційної інстанції. 
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05 червня              2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц        (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада               2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)). 
 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту            (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19       (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц         (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. 
 
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21),                              від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)). 
 
Верховний Суд зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102),                            від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня           2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)). 
 
Верховний Суд вже зазначав, що реалізація майна на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу             купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті                       (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17, 6.18), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38, 39), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16          (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). 
 
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Враховуючи наведене, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови Великої Палати Верховного Суду           від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40, 41), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)). 
 
Вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. 
 
Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсним протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). 
 
Отже, у справі, яка переглядається, суду апеляційної інстанції належало відмовити у задоволенні вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги з підстав неефективності обраного нею способу захисту. 
 
Зважаючи на викладене, визначені апеляційним судом правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги є помилковими. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувану постанову у частині наведених судом апеляційної інстанції підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне: 
 
касаційну скаргу задовольнити частково; 
 
постанову апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про визнання електронних торгів недійсними скасувати із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України; 
 
постанову апеляційного суду в частині наведених цим судом підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги змінити із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з трьома вимога немайнового характеру, а саме: про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів і про визнання недійсним акта про реалізацію предмета іпотеки. 
 
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. 
 
Отже, за кожну немайнову вимогу позивач мала сплатити 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»). 
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року становив у місячному розмірі 2 102,00 грн (абзац четвертий статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»). Отже, за кожну немайнову вимогу позивач мала сплатити 840,80 грн (2 102,00 грн х 0,4), а сумарно 2 522,40 грн (2 102 х 0,4 х 3). 
 
За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 522,40 грн, тобто відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». 
 
Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. 
 
У березні 2022 року  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції про задоволення позову та сплатив 3 783,60 грн судового збору (том 2, а. с. 158), що відповідає приписам підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (2 522,40 грн х 150 % = 3 783,60 грн). 
 
У січні 2023 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову апеляційного суду, якою скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні позову, долучивши квитанцію про сплату судового збору у розмірі 3 000,00 грн, хоча згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» мала сплатити 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто 5 044,80 грн (2 522,40 грн х 200 % = 5 044,80 грн), що на 2 044,80 грн більше, ніж сплачена ОСОБА_1 сума. 
 
Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу частково: скасував постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні однієї позовної вимоги немайнового характеру про визнання електронних торгів недійсними, а в іншій частині оскаржувану постанову змінив, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині щодо відмови у задоволенні інших двох позовних вимог немайнового характеру залишив без змін. Тому розподіл судових витрат треба здійснити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
 
Оскільки Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу у частині вирішення однієї немайнової вимоги, понесені позивачем у судах першої та касаційної інстанцій витрати зі сплати судового збору за цю вимогу у загальному розмірі 2 522,80 грн (840,80 грн + (840,80 грн х 200 %) = 2 522,80 грн) слід розподілити між відповідачами, стягнувши з кожного відповідача по 840,80 грн (2 522,80 грн / 3 = 840,80 грн). 
 
Через те, що Верховний Суд фактично залишив без задоволення касаційну скаргу на постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні двох позовних вимог немайнового характеру, з позивача на користь відповідача  ОСОБА_2 слід стягнути сплачений ним у суді апеляційної інстанції за ці вимоги судовий збір у розмірі 2 522,40 грн (840,80 грн х 2 х 150 % = 2 522,40 грн). 
 
Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. 
 
З огляду на вказаний припис ОСОБА_1 має сплатити на користь  ОСОБА_2 відповідну різницю у сумі 1 681,60 грн (2 522,40 грн - 840,80 грн = 1 681,60 грн). 
 
Отже, рішення суду першої інстанції та оскаржувана постанова апеляційного суду підлягають скасуванню в частині розподілу судових витрат. 
 
Крім того, стягненню з  ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України підлягають судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, а саме судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 044,80 грн, який не був доплачений при зверненні до Верховного Суду. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державного підприємства «Сетам» про визнання електронних торгів недійсними скасувати, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 листопада 2021 року у цій частині залишити в силі. 
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), Державного підприємства «Сетам» про визнання протоколу проведення електронних торгів та акта про реалізацію предмета іпотеки недійсними змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в резолютивній частині щодо відмови у задоволенні цих позовних вимог - залишити без змін. 
 
Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 23 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат скасувати. 
 
Стягнути з Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                                (м. Хмельницький), Державного підприємства «Сетам» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та касаційної скарги по                 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. з кожного. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на сплату судового збору, у розмірі                    1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 коп. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Житомирського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в розмірі 2 044 (дві тисячі сорок чотири) грн 80 коп. за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерський район/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998; номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) UA288999980313151207000026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102; найменування податку, збору, платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)»; символ звітності банку - 207. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Сердюк  	
 	І. М. Фаловська