У Х В А Л А
 
21 жовтня 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/11899/23
провадження № 61-13172ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу представника Державного підприємства Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України - адвоката Куракіна Юрія Віталійовича на рішення Дарницького районного суду 
м. Києва від 21 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 27 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України, третя особа: Державне підприємство Міністерства оборони України «Київське управління механізації та будівництва», про стягнення компенсації за невикористану відпустку, нарахованої та невиплаченої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та
ВСТАНОВИВ:
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державного підприємства «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України (далі - ДП «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України) компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 886,82 грн; заборгованість із заробітної плати в розмірі 56 503,99 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 199 298,04 грн.
Вказував, що 18 квітня 2019 року він був прийнятий на посаду інженера Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» (далі - ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва»).
19 листопада 2019 року його переведено на посаду начальника відділу виробництва Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва».
03 березня 2020 року його переведено на посаду начальника відділу управління майном ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва».
15 лютого 2021 року Міністерством оборони України видано наказ № 43 про створення підприємства «Автобаза» (далі - ДП «Автобаза») шляхом виділу зі складу ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва», до якого перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки.
У подальшому ДП «Автобаза» було перейменовано в ДП «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України.
06 вересня 2021 року на підставі наказу № 196 його звільнено з посади начальника відділу управління майном ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва» в порядку переведення до ДП «Автобаза» за пунктом 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Згідно зі статтею 81 КЗпП України під час переведення збережено за ним невикористану відпустку в кількості 61 календарного дня.
На підставі акта приймання-передачі майна, прав та обов`язків ДП МОУ «Київське управління механізації і будівництва», ДП «Автобаза» згідно з розподільчим балансом передано зобов`язання щодо виплати йому заборгованості з заробітної плати в розмірі 56 503,99 грн.
Наказом ДП «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України» від 30 листопада 2022  року № 34 його звільнено з роботи 
30 листопада 2022 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. Бухгалтерії наказано виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку.
Під час звільнення йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати, компенсацію за 36 календарних днів невикористаної відпустки.
21 березня 2024 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 56 503,99 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 39 886,82 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 700,00 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
27 серпня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ДП «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України» задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 39 886,82 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року залишено без змін.
23 вересня 2024 року представник ДП «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України - адвокат Куракін Ю. В. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року, в якій він просить їх скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі, що виникла з трудових відносин,  з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Згідно з пунктом 2 частини четвертої 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);
4) справи про розірвання шлюбу;
5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною. 
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»);значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).
Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
У справі предметом позову є стягнення компенсації за невикористану відпустку, нарахованої та невиплаченої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнів розмірі 294 688,85 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).
Під час вирішення питання про відкриттякасаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку заявник мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо можливості передання заборгованості працівника з одного підприємства на інше не у спосіб, передбачений нормами КЗпП України. Тому вважає, що касаційне провадження має бути відкрито і за його касаційною скаргою попри те, що ціна позову в справі не перевищує двісті п`ятдесят прожиткових мінімумів для працездатних осіб. При цьому посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.
Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки він на обґрунтування своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Посилання в клопотанні за наслідками розгляду касаційної скарги на підпункт «б» пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України жодним чином не обґрунтоване в тексті касаційної скарги, а тому не розглядається як підстава касаційного оскарження.
Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
Водночас, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
Заявниця подала касаційну скаргу на судові рішення в справі, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесятрозмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Державного підприємства Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України - адвоката Куракіна Юрія Віталійовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної Ради України, третя особа: Державне підприємство Міністерства оборони України «Київське управління механізації та будівництва», про стягнення компенсації за невикористану відпустку, нарахованої та невиплаченої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                    В. М. Ігнатенко
   І. М. Фаловська