ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8364/24 Справа № 206/3125/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прінь І. П. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Барильської А.П., Свистунової О.В.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024 року по справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» лікаря-психіатра ОСОБА_3 про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні  2024 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, без його усвідомленої згоди. 
Заява мотивована тим, що 13 червня 2024  ОСОБА_1  був госпіталізований до КП «ДБЛПД» ДОР» за направленням чергового лікаря КШД КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР  ОСОБА_4 . У приймальному відділенні був оглянутий лікарем-психіатром  ОСОБА_5 , який після особистого огляду хворого зробив висновок про необхідність його госпіталізації до стаціонарного відділення, ув`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих. Встановлений діагноз: «шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром». 14 червня 2024  ОСОБА_1  був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка підтвердила обґрунтованість госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги та необхідність його лікування в умовах стаціонару.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024 року заяву задоволено та ухвалено госпіталізувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку в умовах стаціонару. 
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, через що становить небезпеку для себе та оточуючих. Відтак, суд приходить до висновку, що є підстави, передбачені ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», для госпіталізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» без його усвідомленої згоди, для надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку в умовах стаціонару.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , через свого представника просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «ДБКЛПД» ДОР» 13 червня 2024 за направленням лікаря КШД КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР ОСОБА_4 .. При ОСОБА_6 у приймальному відділенні КП «ДБКЛПД» ДОР черговий лікар-психіатр ОСОБА_5 підтвердила наявність тяжкого психічного розладу і встановив діагноз: «Шизафренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром».
З рапорту інспектора поліції від 13 червня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 був знайдений на АДРЕСА_2 . Був у брудному одязі, мав неохайний зовнішній вигляд. Сам із собою розмовляв. Працівники кафе пояснили, що ОСОБА_1 чіплявся до перехожих, бив руками у вікна та стіни закладу.
Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради від 14 червня 2024 року ОСОБА_1 підтверджено діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром». Комісією лікарів-психіатрів встановлено, що пацієнт ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим являє собою, в силу особливостей свого психічного стану, небезпеку для себе і оточуючих. Тому комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу».
Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, через що становить небезпеку для себе та оточуючих. Відтак, суд приходить до висновку, що є підстави, передбачені ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», для госпіталізації ОСОБА_1 , 19.083.1968 року народження, до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» без його усвідомленої згоди, для надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку в умовах стаціонару.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, слід встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Така правова позиція викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріали справи містять рапорт інспектора поліції від 13 червня 2024 року, в якому зазначається, що ОСОБА_1 був знайдений на АДРЕСА_2 . Був у брудному одязі, мав неохайний зовнішній вигляд. Сам із собою розмовляв. Працівники кафе пояснили, що ОСОБА_1 чіплявся до перехожих, бив руками у вікна та стіни закладу. (а.с. 4 зворот)
Посилань на те, що ОСОБА_1 є безпорадним і неспроможним самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, матеріали справи не містять.
Задовольняючи заяву лікаря-психіатра про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу, суд першої інстанції не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан ОСОБА_1 такий, що дозволяє дійти переконливого висновку про те, що дійсно є підстави для його примусового тримання у психіатричній лікарні.
Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що стан ОСОБА_1 є дійсно безпорадним і він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.
Окрім цього, з відзиву Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» на апеляційну скаргу вбачається, що 16 липня 2024 року ОСОБА_1 було виписано із медичного закладу, у зв`язку із покращенням стану здоров`я у супроводі його брата.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Без встановлення того факту, що особа є безпорадною та неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або факту, що особа є небезпечною для себе та оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.
Суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про госпіталізацію ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди.
Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви КП “Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги” Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 — задовольнити.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2024 року — скасувати.
У задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» лікаря-психіатра ОСОБА_3 про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги ОСОБА_1 — відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

О.В. Свистунова