УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/480/24 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В. 
Категорія 72 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Борисюка Р.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря судового засідання        Журавської Д.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №282/480/24 за  позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Любарська селищна рада Житомирського району Житомирської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Вальчука В.В. в смт Любарі, 
в с т а н о в и в :
         У квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов обґрунтовано тим, що в період з 2015 по 2020 рік він перебував у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_2 . Під час спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2020 року сторони проживають окремо. Причиною припинення стосунків із відповідачем стала негативна поведінка останньої, її байдужість до дитини, небажання підтримувати спільні стосунки. Малолітня дитина залишилася проживати разом зі батьком та знаходиться на його самостійному вихованні та утриманні. Так, з 2020 року і по даний час ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та утриманні дитини, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчанні, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не робить спроб налагодити стосунки із нею, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. У зв`язку з чим, створились умови, які шкодять інтересам дитини.
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати покласти на позивача. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що факт злісного не виконання батьківських обов`язків було підтверджено достатніми доказами. Обґрунтовуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції констатує, що відповідачка заперечує проти позбавлення батьківських прав, про що вказала у відзиві на позов. Разом з тим,  відповідачка особисто не підписувала та особисто не подавала відзив на позов, на що безпідставно посилається суд першої інстанції, як на доконаний факт, а отже висновки суду, в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи. Навпаки, відповідачка в справі, маючи для того усі можливості, особисто не висловлювала свого відношення щодо предмету позову та щодо можливого позбавлення її батьківських прав ні письмово, ні особисто, ні у режимі відео конференції, що є свідченням її байдужості і до позову, і до дитини. При цьому Верховний Суд в своїх правових висновках неодноразово висновував, що в цілях підтвердження небайдужості матері до виконання нею батьківських прав і обов`язків по відношенню до дитини як правової підстави для відхилення позову про позбавлення батьківських прав та надання останній шансу виправитись, - заперечення проти задоволення позову та власна позиція щодо предмету спору та позиція щодо відношення до дитини має виходити саме від відповідачки, як особи, особистих прав та інтересів якої стосується відповідний спір, а не її представника. Суд, з посиланням на відзив на позов, у якому представник відповідачки заперечив факт отримання відповідачкою викликів на засідання комісії, дійшов до необґрунтованого висновку, що відповідачку належним чином «не викликали» на засідання комісії з питань захисту прав дитини, остання «заслухана на комісії не була», а отже висновок - є однобічним. Вина та свідоме нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками за фактичних обставин справи презюмується нормами матеріального права, що проігноровано судом першої інстанції. Відповідачка достеменно знала про свій законодавчо закріплений батьківський обов`язок утримувати та виховувати дитину, біологічною матір`ю якої вона є, проте на протязі майже п`яти років підряд, із дня у день, свідомо, без жодних поважних причин свідомо ухилялася від його виконання, розуміючи протиправність своєї бездіяльності та шкоду, яку вона такими діями завдає дитині, а отже остання є винною в умисному злісному невиконанні батьківських обов`язків та свідомому нехтуванні батьківськими обов`язками по відношенню до дитини. Оскільки відповідачка не маючи жодних перешкод, не маючи жодних поважних причин не бере жодної участі у вихованні та утриманні дитини протягом майже п`яти років поспіль, свідомо та злісно ухиляючись від виконання власних батьківських обов`язків, створились умови, які шкодять інтересам дитини, що дає підстави для вимог про позбавлення батьківських прав. Висновки суду щодо необґрунтованості висновку органу та опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, свідчать про упереджене відношення суду до розгляду справи та порушення базових принципів рівності учасників справи та обов`язку сторін доводити власні твердження або заперечення. Так, висновком органу опіки та піклування №73 від 29.03.2024 року  стверджується, що ОСОБА_2  викликалася на засідання комісії шляхом направлення письмових повідомлень на адресу реєстрації її місця проживання, проте остання не з`являлася на виклики.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження.
Відповідно до довідки №328/01-16 від 08.02.2024 року, виданої Любарською селищною радою, малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації.
Із довідка №354/01-16 від 09.02.2024, виданої Любарською селищною радою, видно, що на утриманні та вихованні ОСОБА_1 перебуває його малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У висновку №73 від 29.03.2024, Орган опіки і піклування Любарської селищної ради вказав на доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У відзиві на позов, ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог  та вказала, що Орган опіки та піклування не відбирав у неї пояснення з приводу можливості позбавлення батьківських прав та на розгляд комісії Любарської селищної ради про позбавлення її батьківських прав ні в письмовій ні в усній формі не викликав та не телефонував. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
 Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
 Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом,   ОСОБА_1  як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачка злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, оскільки не піклується про її фізичний і духовний розвиток, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.
Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені пунктом другим частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.
У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з батьком, а навпаки мати під час розгляду справи судом першої інстанції проти позбавлення батьківських прав заперечувала. 
Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком малолітньої дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22). 
Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування своїми обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд першої інстанції вірно з ним не погодився.
Крім того, такий висновок у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Суд першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність даних про те, що відповідачка притягувалася до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав. 
Разом з цим, суд першої інстанції обґрунтовано попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити поведінку щодо прийняття участі у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що узгоджується з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».
Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23).
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, при цьому колегія суддів також вважає за потрібне попередити матір - ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 10 грудня 2024 року.

Головуючий 

Судді