Дата документу 30.10.2024 Справа № 317/2300/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2300/22 Головуючий у 1-й інстанції: Каряка Д.О.
Провадження № 22-ц/807/1743/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Нінчук - Худякової Олени Миколаївни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2022 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Ромась (Проніна) А.І. звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, яку в подальшому уточнила.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 24.10.2010 року між сторонами по справі було укладено шлюб. Сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В період шлюбу спільними зусиллями та за спільні кошти було придбане різне майно та машини, а саме: транспортний засіб ВАЗ 210430-20, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , який був проданий відповідачем вже після припинення шлюбних відносин на підставі договору купівлі-продажу, акту реалізованого транспортного засобу, договору комісії за номерами 6413/20/007892, що видані 11.11.2020 на ім`я ОСОБА_4 ; транспортний засіб Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , який був проданий відповідачем вже після припинення шлюбних відносин на підставі договору купівлі продажу, акту реалізованого транспортного засобу, договору комісії за номерами 6413/20/007890, видані 11.11.2020 Перша філія ПП «Корінтія», перереєстрований на ім`я ОСОБА_5 , гроші на придбання вказаного транспортного засобу пішли від продажу попереднього автомобілю «Ніссіан Тіда», проданого в період шлюбу; транспортний засіб Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 , який був проданий відповідачем вже після припинення шлюбних відносин на підставі договору купівлі-продажу, акту реалізованого транспортного засобу, договору комісії за номерами 6413/20/007891, видані 11.11.2020 Перша філія ПП «Корінтія», перереєстрований на ім`я ОСОБА_6 . 
Середня ринкова вартість транспортних засобів, відповідно до висновку про вартість майна, становить: ВАЗ 210430-20 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 - 52 590,00 грн., Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 - 307 080,00 грн., Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 - 332 670, 00 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2020 р. шлюб між сторонами розірвано. Однак фактично шлюбні відносити між сторонами було припинено з 01.10.2020 р. і позивачка з дитиною поїхала до м. Краматорська, де й проживала. Відповідач 16.11.2020 р. звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. 
Посилається на те, що все спірне майно було продано відповідачем в період їх окремого проживання в листопаді 2020 року, про що позивачці стало відомо в процесі розгляду цієї справи. Відповідач розпорядився майном на власний розсуд без згоди позивачки і не надав позивачці 1/2 частину від вартості проданих ним машин. Таким чином, вважає, що необхідним є встановлення факту окремого проживання позивача та відповідача у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 01.10.2020 р. по 09.01.2021 р. 
Зазначає, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю сторін, частки яких у власності рівні.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд: 
1) встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин з 01.10.2020 р. по 09.01.2021 року;
2) визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : 
- транспортний засіб ВАЗ 210430-20 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ;
- транспортний засіб Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ; 
- транспортний засіб Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 ; 
3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортних засобів: ВАЗ 210430-20 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ; Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ; Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7   у розмірі від загальної суми 692 340 грн., що становить 346 170 грн.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортних засобів: ВАЗ 210430-20 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ; Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ; Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7   у розмірі  від загальної суми 692 340 гривень 00 копійок, що становить 346 170 гривень 00 копійок.
В задоволені інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Нінчук – Худякова О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відзив відповідача на позовну заяву неможливо було підтримувати, так як позивач по суті не підтримала позовні вимоги заявленого позову, в матеріалах справи знаходиться заява-клопотання представника позивача від 03.03.2023 року, де вона не заперечує проти призначення справи по суті. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 03.03.2023 року було закрито підготовче провадження та справу призначено по суті. А 05.05.2023 року представник позивача подає уточнений позов, згідно якого по суті змінюється предмет та підстави позовних вимог. Суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі уточненого позову, незважаючи на заперечення представника позивача. 
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовує рішення на підставі доказів, які були подані представником позивача через електронний суд 17.11.2023 року з порушенням ст. 83 ЦПК України, а саме, звіт про оцінку майна. Звертає увагу, що представник позивача ніяким чином не обґрунтувала неможливість подання звіту про оцінку майна на попередньому слуханні, а навпаки не заперечувала, щоб справа була призначена до розгляду.
Тому вважає, що порушення судом норм процесуального права призвело до порушення процесуальних прав відповідача.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Ромась А.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Вказує, що в первісному позові було вказано, що було придбано різне майно, а саме автомобілі. Однак, на момент подання позову було відомо виключно про один автомобіль, про інші автомобілі відомо не було, і в позові було подано клопотання про витребування інформації про все рухоме майно, яке було записано на відповідача. І було зазначено про те, що буде подано уточнення по сумам.
Стосовно відповіді від МРЕО зазначає, що вказана відповідь прийшла вже після проведення підготовчого судового засідання, а саме 03.04.2023 року. Вже після того, як було отримано відповідь МРЕО про спільне майно, було уточнено позовні вимоги і подано на судове засідання, яке відбулося 05.05.2023 року.
Просить врахувати, що уточнення позову було вимушеною дією через приховання та не надання відповідачем інформації про державні номерні знаки та номера шасі, а враховуючи те, що у сторони позивача цієї інформації не було, вони були змушені при поданні позову до суду просити витребувати цю інформацію. І тільки після отримання відповіді змогли уточнити позовні вимоги.
Так, остання відповідь МРЕО від 29.08.2023 року прийшла 05.09.2023 року, після отримання зазначених документів позивач звернулася до оцінщика, який підготував звіт про оцінку і в листопаді були подані зазначені докази. 14.02.2024 року було подано клопотання про конкретну суму до стягнення, тому що в уточненому позові вказувалось, що після отримання звіту про оцінку буде надана точна сума до стягнення.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.10.2010 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 .
Сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Дитина проживає з батьком.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2024 по справі № 334/6614/20 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення.
В період шлюбу спільними зусиллями та за спільні кошти були придбані:
- транспортний засіб ВАЗ 210430-20, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ;
- транспортний засіб Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ;
- транспортний засіб Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 .
Як стверджує позивачка, спірне майно, зокрема транспортний засіб ВАЗ 210430-20, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ; транспортний засіб Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ; транспортний засіб Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 , було продано відповідачем в період окремого проживання сторін у листопаді 2020 року. Відповідач розпорядився майном на власний розсуд без згоди позивачки і не надав позивачці 1/2 частину від вартості проданих ним машин.
Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначено у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Подібний висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Як правильно встановлено судом, транспортний засіб ВАЗ 210430-20, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ; транспортний засіб Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ; транспортний засіб Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 , є об`єктами спільної сумісної власності сторін та їх частки у вказаних об`єктах визнаються рівними - по 1/2 частини.
Відповідно до інформації витребуваної судом, наданої Територіальним сервісним центром МВС № 2342 Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Запорізькій області Головного сервісного центру МВС 17.02.2013 р., за вих. № 31/8-2342-596, за ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_9 , номер кузова та VIN НОМЕР_10 , дата реєстрації 25.03.2021. В період часу з 24.04.2010 р. включно по 01.04.2021 р., були перереєстровані на нового власника транспортні засоби :
- 27.11.2020 транспортний засіб марки ВАЗ 210430-20, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , на підставі договору купівлі-продажу № 6413/20/007892, акту огляду реалізованого транспортного засобу № 6413/20/007892, договору комісії № 6413/20/007892, видані 11.11.2020 року Перша філія ПП «Корінтія» на ім`я ОСОБА_4 , які стали підставою для перереєстрації на нового власника знаходяться в ТСЦ 2341 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС);
- 19.12.2015 транспортний засіб марки «Nissan Tida», 2008 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_11 , державний номерний знак НОМЕР_12 , на підставі договору купівлі-продажу № 1247/166 від 19.12.2015 виданий ТСЦ 1247, перереєстрований на ім`я ОСОБА_7 . Документи, які стали підставою для перереєстрації на нового власника знаходяться в ТСЦ 1247 в Дніпропетровській області;
- 21.11.2020 транспортний засіб «Volkswagen Passat 2.0», 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , на підставі договору купівлі-продажу № 6413/20/007890, акту огляду реалізованого транспортного засобу № 6413/20/007890, договору комісії № 6413/20/007890, видані 11.11.2020 року Перша філія ПП «Корінтія», перереєстрований на ім`я ОСОБА_5 , які стали підставою для перереєстрації на нового власника знаходяться в ТСЦ 2348 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС);
- 27.11.2020 транспортний засіб Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 , на підставі договору купівлі-продажу № 6413/20/007891, акту огляду реалізованого транспортного засобу № 6413/20/007891, договору комісії № 6413/20/007891, видані 11.11.2020 року Перша філія ПП «Корінтія», перереєстрований на ім`я ОСОБА_6 , які стали підставою для перереєстрації на нового власника знаходяться в ТСЦ 2341 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС).
За ОСОБА_2 транспортні засоби не зареєстровані та не реєструвалися раніше.
Як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2020 р. у справі №334/6614/20 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , вказавши в позові, що їх сім`я фактично розпалась в листопаді 2020 року через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що відповідачем до розірвання шлюбу з позивачем було відчужене спірне майно в листопаді 2020 року, тобто після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами. При цьому ОСОБА_2 письмової згоди на відчуження вищезазначених транспортних засобів не надавала, що свідчить про те, що відповідач розпорядився майном на власний розсуд без згоди позивачки і не компенсував позивачці 1/2 частину від вартості проданих ним машин.
Відповідно до висновку про вартість майна, складного 16.11.2023 р. суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 середня ринкова вартість наданих до оцінки колісних транспортних засобів на дату оцінки 11.11.2020 р. становить: ВАЗ 210430-20 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 - 52 590,00 грн.; Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 - 307 080,00 грн.; Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 - 332 670, 00 грн.
В свою чергу, сторона відповідача на спростування розміру ринкової вартості вказаних транспортних засобів доказів не надала, заперечень щодо висновку про оцінку транспортних засобів також не надано, з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи до суду не звертались.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні транспортні засоби: ВАЗ 210430-20 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 ; Volkswagen Passat 2.0, 2011 року випуску, номер кузову та VIN НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ; Mercedes-Benz 313 CDI, 2005 року випуску, номер кузова та VIN НОМЕР_6 , державний номерний знак НОМЕР_7 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, та, з урахуванням того, що автомобілі були відчужені одним з подружжя в період шлюбу без згоди іншого з подружжя. Поділ майна слід здійснити шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості вказаних транспортних засобів у сумі, яка згідно висновку про вартість майна складного 16.11.2023 р. суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , становить в загальній сумі 692 340 гривень 00 копійок, тобто 1/2 частки вартості транспортних засобів становить 346 170 гривень 00 копійок.
При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що стороною відповідача під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на них.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Стосовно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі ''«Дія 97» проти України'' від 21 жовтня 2010 року).
У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Згідно із частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Відповідно до частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.
Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання (частина друга статті 189 ЦПК України).
Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Водночас не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.
При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.
При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21)).
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд не встановив.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Нінчук - Худякової Олени Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 11 листопада 2024 року. 

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков