КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 761/37355/23                            Головуючий у суді першої інстанції - Пономаренко Н.В.
Номер провадження № 22-ц/824/14107/2024                                   Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
           04 грудня 2024 року                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач),         Кашперської Т.Ц.,          Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -
ВСТАНОВИВ:
У жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, відповідного до якої позивач просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 39 290 грн. як кошти отримані без законних підстав, 5 615,69 грн. в рахунок інфляційного збільшення, 1 586,59 грн. 3 % річних, а всього 46 492,28 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що в період часу з 31 березня 2022 року по 29 липня 2022 року позивачкою помилково, з її банківського рахунку № НОМЕР_1 відкритого у АТ «Універсал банк», десятьма переказами були перераховані на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_2 , який відкрито в АТ «Комерційний банк «Приват Банк», грошові кошти на загальну суму 39 290 грн. Вказані відомості підтверджуються банківськими квитанціями. Вказує, що вказані кошти мали надійти іншій особі перед якою вона мала зобов`язання, але через її необачність, вказавши невірний рахунок, на протязі означеного періоду вона перераховувала ці кошти на рахунок відповідача ОСОБА_2 , про те, що кошти були отримані саме відповідачем ОСОБА_2 свідчать відомості із застосунку «Приват 24» про номер і власника банківської картки з номером № НОМЕР_2 .
Також зазначає, що 09 серпня 2023 року позивачка ОСОБА_1 направила на відому адресу відповідача лист-вимогу із проханням повернути на її користь означену суму коштів. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення відповідач ОСОБА_2 отримав зазначений лист-вимогу 15 серпня 2023 року. На письмове звернення з проханням повернути безпідставно отримані кошти відповідач не відреагував та кошти їй не повернув, тому вона вимушена звертатися до суду і просити про стягнення з відповідача на її користь коштів в сумі 39 290 грн., як отриманих без законних підстав. 
Також зазначила, що відповідно до вимог ст. ст. 625, 1212 ЦК України з відповідача на її користь підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 1 586,59 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 5 615,69 грн. за період прострочення грошового забезпечення.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції безпідставно послався на відзив на позовну заяву відповідача та не врахував, що вказані посилання відповідача не відповідають дійсності та спростовуються письмовими доказами. 
Звертає увагу, що вона ніколи не працювала у наведених у відзиві на позов компаніях та ніякого юридичного відношення до ПП «БМФ Бар`єр», що входить до холдингу «112 grup» не має та ніколи не мала. 
Вважає, що зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Посилання суду першої інстанції щодо суперечливості у поведінці необґрунтованими, оскільки як вона вказувала в позовній заяві, що кошти мали надійти іншій особі перед якою вона мала зобов`язання, але через необачність, вказавши невірний рахунок у застосунку на протязі незначного періоду перерахувала кошти на рахунок відповідача. 
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в період часу з 31 березня 2022 року по 29 липня 2022 року позивачкою з банківського рахунку № НОМЕР_1 , десятьма переказами були перераховані на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_2 , який відкрито в АТ «Комерційний банк «Приват Банк», грошові кошти на загальну суму 39 290 грн., що підтверджується копіями квитанцій: №С7Х2-8СХР-5С80-6КСМ від 01 березня 2022 року на суму 8 180 грн.; № СКС9-Е0РА-В54Н-2КВС від 08 квітня 2022 року на суму 2 455 грн.; № МСР3-218А-Е7МР-169Е від 03 травня 2022 року на суму 2 865 грн; № Н7АЕ-МР77-7КАВ-8ХТР від 13 травня 2022 року на суму 1 600 грн; №НР22-699Х-0С55-С79А від 03 червня 2022 року на суму 4 600 грн.; № ТМ41-Х7Х4-КК7Т-05ХР від 15 червня 2022 року на суму 4 630 грн.; №М1МТ-13СМ-90РХ-8781 від 24 червня 2022 року на суму 4 615 грн.; № 2Т4Н-6СВК-4ННВ-В5Р9 від 30 червня 2022 року на суму 2 307 грн.; №9НТ3-Е9ЕК-31Р6-СВК8 від 07 липня 2022 року на суму 2 308 грн.; № Т828-2Р12-НА29-С6Е5 від 29 липня 2022 року на суму 5 730 грн. 
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка добровільно, послідовно та систематично протягом чотирьох місяців, здійснювала перекази грошових коштів на рахунок відповідача у справі,   без зазначення призначення платежу (у квитанція вказано призначення платежу: «переказ особистих коштів»), знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України).
Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.
Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до положень ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).
Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п. 6 ст. 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Такі ж положення містяться у п. VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, в період часу з 31 березня 2022 року по 29 липня 2022 року нею помилково, з її банківського рахунку № НОМЕР_1 відкритого у АТ «Універсал банк», десятьма переказами були перераховані на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_2 . При цьому позивачка перераховувала відповідачу кошти тривалий час, а саме з березня 2022 року по липня 2022 року, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 10 платежів ОСОБА_1 та один підтверджений платіж ОСОБА_2 . 
У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є переказ власних коштів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
А тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поведінка позивача є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.
Крім того, перевіряючи доводи апелянта, щодо  випадковості та помилковості вчинення нею дій по перерахуванню коштів саме ОСОБА_2 , колегією  суддів враховується і той факт, що позивачка, звертаючись до суду із вказаним позовом була обізнана про власника даного карткового рахунку  - VISA - НОМЕР_2 - належність ОСОБА_2 , що може свідчить про усвідомлення позивачкою щодо вчинення нею цілеспрямованих дій по перерахуванню коштів саме вказаній особі - ОСОБА_2 .    
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, довідку з місця роботи про те, що вона ніякого юридичного відношення до ПП «БМФ Бар`єр», колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на те, що зазначений доказ взагалі ніякого відношення не має до предмета доказування у вказаній справі. 
Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судова колегія, дослідивши мотиви з яких виходив суд першої інстанції вважає прийняте рішення з додержанням закону, а тому підлягає залишенню без змін з огляду на наступне.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
 
Судді : 
 
              _______________               ________________          ______________
               М.А.Яворський                  Т.Ц.Кашперська             В.О.Фінагеєв