ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       07 листопада 2024 року        м. Чернівці        Справа № 713/3644/23

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Факас А.В.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
       третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Берегоментська селищна рада,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Осокіна А.Л., дата складання повного тексту рішення 01 серпня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2023 року  ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту, визначення меж сервітуту та порядок користування ним, скасування запису про державну реєстрацію в Державному реєстрі на нерухоме майно про цільове призначення земельної ділянки, а в лютому 2024 року збільшила позовні вимоги.
В обґрунтування вимог вказувала, що є власником житлового будинку із господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . До зазначеного будинку проходила вулиця, якою позивач користувалася до того часу, поки відповідач у 2017 році не придбав спірну земельну ділянку, та перегородив під`їзд до її будинку, та, в подальшому, відмовився від укладення сервітуту щодо користування дорогою для проїзду.
       З посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила вимоги задовольнити та ухвалити рішення, яким:
встановити за ОСОБА_1 право земельного сервітуту стосовно земельної ділянки ОСОБА_2 , кадастровий номер 7320555300:01:002:2375, що розташована по АДРЕСА_2 , та визначити межі дороги (земельного сервітуту);

Провадження №22-ц/822/869/24

скасувати запис про державну реєстрацію в Державному реєстрі прав на нерухоме майно – про цільове призначення земельної ділянки, кадастровий номер 7320555300:01:002:2375, що розташована по АДРЕСА_2 .
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та встановлено такі, що не відповідають дійсності.
Стверджує, що позивач до виникнення обставин, що стали підставою звернення з вказаним позовом, користувалася для проїзду земельною ділянкою відповідача, доказів наявності іншої дороги, передбаченої генеральним планом до земельної ділянки позивача, не надано, не погоджується і з висновком суду щодо наявної можливості проїзду через вул. Ентузіастів.
Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 писав заяву до селищної ради, в якій не заперечував щодо вилучення у нього земельної ділянки площею 126 кв.м для облаштування проїзду ОСОБА_1 до будинку.
На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що доказів, що проїзд через земельну ділянку відповідача, яким користувалася позивач, згідно генерального плану є дорогою, як і відсутності іншого проїзду до земельної ділянки позивача, - не надано. Решта вимог є похідними, отже мають наслідки відмови в їх задоволенні. 
Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлюється, що ОСОБА_1 на праві власності належить житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 11.06.2015 року та договору купівлі-продажу від 02.12.2015 року.
Рішенням Берегометської селищної ради Вижницького району від 23.03.2023 затверджено технічну документацію та передано у власність ОСОБА_1 земельні ділянку площею 0,15 га за кадастровим номером 7320555300:01:002:2976 в АДРЕСА_1 .
Згідно кадастрового плану вказаної земельної ділянки в межах від «А» до «Б» - зазначено землі загального користування (під`їзд). Також, у вказаному кадастровому плані відсутня інформація про наявність спільних меж земельної ділянки ОСОБА_1 із земельною ділянкою ОСОБА_2 (а.с.11-12).
У відповідності до копії договору купівлі-продажу від 06.10.2017 року вбачається, що такий укладено між Берегометською селищною радою Вижницького району та ОСОБА_2 , згідно якої останній придбав у селищної ради земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_3 , кадастровий №7320555300:01:002:2375, площею 0,0819 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі».
З Витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_3 за кадастровим номером 7320555300:01:002:2375, площею 0,0819 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» зареєстрована 30.05.2016 року.
В кадастровому плані вказаної земельної ділянки зазначено її межі з іншими земельними ділянками (а.с.21).
09.04.2018 року ОСОБА_2 на ім`я голови селищної ради ОСОБА_4 подав заяву, в якій зазначив, що він відмовляється та не буде наполягати на поверненні земельної ділянки, яка вилучена з його користування й надана для влаштування під`їзної дороги до житлових будинків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_3 .
З відповіді від 05.04.2023 року Берегометської селищної ради Вижницького району адвокату Стратію М.В. вбачається, що Берегометською селищною радою Вижницького району рішення про вилучення у ОСОБА_2 земельної ділянки для облаштування проїзду – не приймалось.
ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_2 з пропозицією щодо укладення сервітуту (а.с.17).
З листа від 15.01.2024 року Берегометської селищної ради Вижницького району адвокату Ковалюку М.Г. вбачається, що згідно генерального плану смт. Берегомет Вижницького району від 1994 до житлового будинку гр. ОСОБА_1 передбаченого під`їзний шлях між господарствами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Також можливий під`їзний шлях з боку вул. Ентузіастів. (а.с.42).
Відповідно до копії технічної документації вбачається, що вона є аналогічною до кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_1 , площею 0,15 га за кадастровим номером 7320555300:01:002:2976 в АДРЕСА_1 . В межах земельної від «А» до «Б» - зазначено землі загального користування (під`їзд) (а.с.48).
На фото №1 зафіксовано «під`їзд» до будинку позивача АДРЕСА_1 (01.02.24 року) (а.с.50).
З фото №2, яке надане позивачем, вбачається фіксація «стежки, на яку вказує відповідач у позові». Разом з тим, будь-якої прив`язки місць, зафіксованих на фото, до спірної земельної ділянки відповідача чи позивача до фото не додано.
На відеозаписах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зафіксовано дорогу, яка не проходить через земельну ділянку ОСОБА_2 та якою ОСОБА_1 може дістатись до своєї земельної ділянки (а.с.68).
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Також, відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).
Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.
Частина перша стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи №297/363/18 (постанова від 13.03.2023 року), закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.
Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.
Передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду не має підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.12.2021 року у справі №686/18456/18, від 12.04.2022 року у справі №306/612/20, від 01.02.2023 року у справі №345/4572/20.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову вірно зазначив, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження неможливості користування належним йому на праві власності майном без обтяження сервітутом земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , неможливості задоволення потреб позивача іншим способом.
Аналізуючи зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що позивач просить встановити земельний сервітут саме для надання доступу, а саме проїзду до земельних ділянок, а не для надання доступу до житлового будинку, для його обслуговування.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував те, що безперешкодний прохід до земельної ділянки існує як з вулиці загального користування (вул. Ентузіастів), так і через під`їзний шлях між господарствами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що вказує на існування двох під`їздів, а вказане не спростовано позивачем. При чому, необлаштування проїзду належним покриттям не може ставитися в причинний зв`язок для покладення обтяження власнику на його майно, а є питанням, вирішення якого належить до повноважень представницького органу територіальної громади. 
Також, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно врахував відсутність доказів на підтвердження тієї обставини, що повноцінне використання земельної ділянки за цільовим призначенням з боку позивача можливе й без встановлення сервітуту.
Оскільки закон вимагає від позивача надання доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, і при цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом, а суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами тієї обставини, що ОСОБА_1 не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом, окрім як встановленням права земельного сервітуту на проїзд та прохід через земельну ділянку відповідача, правильними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Крім іншого, подаючи позов ОСОБА_1 посилалася на вид права земельного сервітуту, а саме право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту (п.в-2 ст.99 ЗК України).
Однак, таке є необґрунтованим, виходячи з наступного.
Систему трубопровідного транспорту України становлять: магістральний трубопровідний транспорт; промисловий трубопровідний транспорт (ст.2 ЗУ «Про трубопровідний транспорт»).
В силу ст.5 вказаного Закону суб`єктами правового регулювання відносин у галузі трубопровідного транспорту є юридичні і фізичні особи, діяльність яких безпосередньо стосується: оборони держави; науково-дослідних, пошукових, проектно-конструкторських, експертних та інших інженерних робіт і послуг у цій галузі; будівельних, будівельно-монтажних, спеціалізованих монтажних, ремонтних, налагоджувальних, пускових та інших робіт і послуг у цій галузі; експлуатації трубопроводів; виробництва і поставок будівельних та конструкційних матеріалів, обладнання, машин, механізмів, контрольно-вимірювальних приладів та іншого обладнання для підприємств, їх об`єднань і організацій, діяльність яких пов`язана з проектуванням, будівництвом, комплектацією та експлуатацією об`єктів трубопровідного транспорту; забезпечення захисту персоналу і населення, а також навколишнього природного середовища під час будівництва, експлуатації, капітального ремонту та реконструкції об`єктів трубопровідного транспорту; забезпечення безпеки на трубопровідному транспорті; зовнішньоекономічних відносин у сфері трубопровідного транспорту; державного нагляду і контролю за будівництвом і експлуатацією об`єктів трубопровідного транспорту.
Відповідних доказів позивачем не надано.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 4 грудня 2019 року (справа №917/1739/17) вказала, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. Тобто суд має надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Додатково про обов`язок суду застосувати принцип jura novit curia Велика Палата ВС нагадала в постанові від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц.
А тому, колегія суддів вважає, що перевірці підлягала підстава, визначена в п.б) ст.99 ЗК України, а саме - право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, що було здійснено судом першої інстанції в повному обсязі.
Доводи сторони позивача з приводу того, що відповідачу було передано земельну ділянку (дорогу), яку останній приватизував не заслуговують на увагу, оскільки в такому разі позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про захист порушеного права, шляхом оскарження рішень, дій органу місцевого самоврядування із вказаного приводу. З цього приводу колегія суддів звертає увагу позивача, що обґрунтування позовних вимог і обраний спосіб захисту є суперечливими, оскільки за умови обґрунтованості його доводів про незаконну передачу частини вулиці до складу земельної ділянки, переданої у власність відповідача, унеможливлює встановлення сервітуту на таку ділянку. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини справи та правильні висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23).
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення, в оскаржуваній частині, та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                І.Н. Лисак

Судді:                                        Н.К. Височанська

                                                       І.Б. Перепелюк