Справа № 346/5716/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/1382/24 
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Струтинської Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 серпня 2024 року, ухвалене в складі судді Беркещук Б.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 18.09.1976 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб, після реєстрації якого чоловік змінив прізвище на « ОСОБА_6 ». У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є відповідачами у справі.
26.01.1994 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано. Однак позивач стверджує, що одразу ж після цього вони помирилися і продовжували проживати однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала в рівних частках на праві спільної часткової власності подружжю та їхнім дітям. Незважаючи на розірвання шлюбу, вони з чоловіком підтримували сімейні стосунки як чоловік та дружина, вели спільне господарство, виховували спільних дітей, турбувалися та підтримували один одного, були однією сім`єю. Вказувала, що їхній сімейний бюджет складався із заробітків ОСОБА_7 та її доходів, адже вона неодноразово їздила за кордон, продавала товари, а гроші від продажу витрачала на потреби сім`ї. За спільні кошти вони утримували сім`ю, сплачували комунальні послуги, харчувалися, купували одяг, здійснювали ремонт у квартирі. Мали спільні інтереси, спільних друзів, яким не було відомо про їхнє офіційне розлучення.
У квітні 2003 року ОСОБА_7 , маючи робочу візу, поїхав на роботу в ОСОБА_8 . Однак, стосунків з позивачем, дітьми, а згодом і онуками не припиняв. За допомогою системи грошових переказів «To Receive Money» та на рахунок у банку Аваль перераховував гроші позивачу, які нею витрачалися на спільні сімейні потреби: оплату комунальних послуг, телефонного зв`язку, за членство ОСОБА_7 у садівницькому товаристві «Мічурінець» та у гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст», а також на проведення ремонту в квартирі, де вони проживали. Також у період перебування ОСОБА_7 в ОСОБА_8 він двічі на рік він мав офіційні відпустки по два тижні (влітку та взимку), під час яких приїжджав додому, привозив їй як дружині подарунки, віддавав усі зароблені гроші, які за взаємною згодою вони витрачали на потреби сім`ї (придбання продуктів харчування, одягу, взуття, оплату комунальних послуг). За період відпусток вони разом відвідували родину, друзів та близьких, які сприймали їх як сім`ю.
Під час перебування ОСОБА_7 у черговій відпустці 08.08.2008 року вони повторно уклали шлюб. Після цього чоловік знову поїхав у ОСОБА_8 , маючи намір припинити там працювати та назавжди повернутися в Україну. У вересні 2009 року у телефонній розмові ОСОБА_7 повідомив позивачу, що термін його робочої візи закінчується і згідно із законодавством ОСОБА_8 він зможе отримати від роботодавця грошову компенсацію в сумі 15000 євро за умови, що є одиноким, надавши свідоцтво про розірвання шлюбу. Не бажаючи втратити вказану компенсацію, вона погодилась на фіктивне розірвання шлюбу, яке відбулося 27.10.2009 року, і в грудні 2009 року ОСОБА_7 , отримавши зазначену грошову компенсацію, повернувся додому в Україну. Питання про реєстрацію шлюбу втретє для них не стояло, оскільки фактичні сімейні стосунки між ними продовжувалися.
Позивач також стверджувала, що в періоди проживання однією сім`єю із ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу ними за спільні кошти придбане майно, яке оформлено на ім`я ОСОБА_7 , оскільки вони вважали себе сім`єю, довіряли одне одному і не мали наміру ділити це майно. Зокрема, в 1988 році вони вступили до Садівницького товариства «Мічурінець» та отримали в користування садову ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,0600 га, на якій у 1988-1993 роках здійснювалося будівництво садового будинку, яке ще незавершене. У 2006 році придбали гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст», що знаходиться в АДРЕСА_3 . У 2010 році придбали автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску. У 2011 році ОСОБА_7 відкритий банківський рахунок в Івано-Франківському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», на якому перебувають їхні спільні кошти.
На початку 2012 року ОСОБА_7 , залишивши сім`ю, став проживати з відповідачкою ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_4 , яка на підставі договору про дольову участь у будівництві житла будувалася за рахунок грошових коштів їхньої дочки ОСОБА_3 (другого відповідача у справі).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. У день його поховання позивач, родичі та друзі довідалися, що незадовго до смерті (17.05.2013 року) він уклав шлюб із ОСОБА_1 , яка претендує на частку у вищевказаному майні, що входить до складу спадщини.
Тому позивач просила встановити факт її проживання із ОСОБА_7 однією сім`єю у періоди: з 27.01.1994 року по 08.08.2008 року та з 28.10.2009 року по 01.01.2012 року; визнати спільною сумісною власністю майно, набуте ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст», що знаходиться в м. Коломия по вул. Мазепи, 304-а; автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ; грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку у Івано-Франківському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк»; незакінчений будівництвом садовий будинок в Садівничому товаристві «Мічурінець», масив «Дружба», вул. Довбуша, 21 в м. Коломия; визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна та припинити право спільної сумісної власності на це майно.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02 квітня 2015 року з урахуванням додаткового рішення від 03 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2015 року, позов було задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27.01.1994 року по 08.08.2008 року та в період з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 майно, набуте ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст», що знаходиться в м. Коломия по вул. Мазепи, 304-а, Івано-Франківської області; автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , який згідно бази даних автоматизованого обліку зареєстрованого транспорту Державтоінспекції області АІПС «Автомобіль» та НАІС зареєстровано за ОСОБА_7 ; грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку в Івано-Франківському відділенні Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в загальному розмірі 5860 доларів США. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного майна та припинено право спільної сумісної власності на це майно. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 336 гривень 13 копійок з кожної судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 квітня 2015 року та увалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зазначено, що задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_7 , працюючи в Ірландії, надавав матеріальну допомогу позивачці та дітям, підтримував з ними певні стосунки, в тому числі спілкування, а тому дійшов до висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах. Проте наведені судом підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя. Крім того, факт спільного проживання однією сім`єю відповідно до ст. 234 ЦПК України, ст. 74 СК України стосується правовідносин, які виникли після 01 січня 2004 року. Встановивши факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 із 27.01.1994 року, тобто до 01.01.2004 року, не звернули увагу на те, що вказані норми на час виникнення правовідносин не діяли.
Заявою від 15.03.2017 року позивач зменшила розмір позовних вимог. Просила вимогу про встановлення факту її проживання із ОСОБА_7 однією сім`єю у період з 27.01.1994 року по 01.01.2004 року залишити без розгляду (т. 2, а.с. 203-204).
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 18 травня 2017 року на підставі вищевказаної заяви позивача залишено без розгляду її позовну заяву в частині встановлення факту спільного проживання у період з 27 січня 1994 року по 01 січня 2004 року (т. 2, а.с. 216-217).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 серпня 2024 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2  з ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Коломия Івано-Франківської області, однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по 08.08.2008 року та у період з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року. Визнано спільною сумісною власністю  ОСОБА_2 та  ОСОБА_7 майно, набуте ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: грошові кошти на депозитному особовому рахунку № НОМЕР_3 (договір SAMDN80000735927215) в сумі 5000 доларів США та депозитній картці № НОМЕР_4 в сумі 860 доларів США, відкритих на ім`я ОСОБА_7 у ПАТ КБ «ПриватБанк»; гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст» за адресою: вул. Мазепи, 304-а, у м. Коломия Івано-Франківської області; автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDY, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вищевказаного майна та припинено право спільної сумісної власності на нього. В решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідачів на користь позивача по 336 грн. 13 коп. судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин, які мають значення для справи.
Зазначає, що суд першої інстанції не встановив правової підстави набуття права власності на спірні гараж № НОМЕР_1 у ГБК «Автомобіліст» та автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, а також ціну придбання цього майна, джерело його походження, що має значення для вирішення позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на нього.
Стверджує, що вказаний цегляний гараж був придбаний ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто в період, коли він вже не перебував у першому шлюбі з позивачкою. А при укладенні шлюбу повторно ОСОБА_7 був одноосібним власником цього майна відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 та ч. 1 ст. 60 СК України.
Спірний автомобіль придбаний ОСОБА_7 в період, коли він вже не перебував у другому шлюбі із позивачкою.
Також поза увагою суду залишилась дата укладення договору депозитного вкладу ОСОБА_7 і внесення ним грошових коштів у сумі 5000 доларів США на депозитний рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» за договором від 17.06.2013 року, який був укладений під час перебування у зареєстрованому шлюбі з нею, ОСОБА_1 .
Вказує, що ОСОБА_7 проживав за межами України окремо від позивачки у період з 2003 року по 2009 рік, що зазначено у позовній заяві і сторонами не оспорюється. І це підтверджує окреме, а не спільне проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_2 однією сім`єю. А те, що ОСОБА_7 , проживаючи за кордоном, підтримував матеріально своїх дітей, не є доказом його спільного проживання із позивачкою однією сім`єю, а свідченням добросовісного виконання ним своїх батьківських обов`язків.
За час повторного перебування у шлюбі ОСОБА_7 з ОСОБА_2 з серпня 2008 року до жовтня 2009 року спільно нажитого майна у них немає. Після повторного розірвання шлюбу між ними у жовтні 2009 року їхні сімейні відносини були припинені. Висновок суду про встановлення факту проживання позивачки з ОСОБА_7 у період з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року не відповідає обставинам справи.
На її думку суд бездоказово вважав встановленим фактом те, що тимчасово перебуваючи в Ірландії, ОСОБА_7 не змінював свого постійного і зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
Стверджує, що факт спільного проживання ОСОБА_7 саме з ОСОБА_1 , а не з позивачкою, в період з 28.10.2009 року до 01.12.2011 року підтверджується показаннями свідків зі сторони відповідача: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також оглянутим у судовому засіданні відмовним матеріалом Коломийського MB УМВС від 15.10.2010 року, за результатами перевірки заяви ОСОБА_7 від 06.10.2010 року на неправомірні дії позивачки щодо ОСОБА_1 , на той час його співмешканки.
Обставини набуття у спільну сумісну власність, а не в особисту приватну власність ОСОБА_7 , спірних гаража, автомобіля та грошових коштів після розірвання шлюбу з позивачкою, достовірно не встановлені. Проте суд вважав ці обставини встановленими без підтвердження належними й допустимими доказами.
На думку скаржника, суд порушив норми матеріального права, оскільки в частині спірних правовідносин щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, неправильно витлумачив і застосував статтю 3 СК України, якою передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Також суд неправильно застосував ст. 68 СК України, оскільки спірного майна, набутого за час шлюбу позивачки з ОСОБА_7 , немає. Неправильно суд витлумачив і застосував і статтю 74 СК України, що поширюється лише на осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, але проживають однією сім`єю, оскільки позивачка у періоди, вказані у рішенні суду, не перебувала з ОСОБА_7 у шлюбі, не вела з ним спільне господарство, вони не проживали разом та не виконували спільно обов`язки по утриманню один одного, тобто не були фактичним подружжям, що свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вказаної норми закону.
Оскільки право спільної сумісної власності, передбачене ст. 368 ЦК України позивачка не набула, то суд неправильно застосував також ст. 372 ЦК України, якою встановлені умови поділу майна, що є у спільній сумісній власності.
Посилається на висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року, якою скасовані рішення судів першої й апеляційної інстанцій у цій справі, де зазначено, зокрема, що, задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_7 , працюючи в Ірландії, надавав матеріальну допомогу позивачці та дітям, підтримував з ними певні стосунки, в тому числі спілкування, а тому дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах. Проте, наведені судом обставини не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя.
Вказує, що обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Однак, таких обставин не встановлено. А обставини, наведені у позовній заяві, не доведені належними й допустимими доказами, не спростовують заперечень ОСОБА_1 та письмових доказів, які є у відмовному матеріалі Коломийського MB УМВС від 15.10.2010 року. Натомість, всупереч вимогам ст. 57 ЦПК України суд не взяв до уваги і не дав належної правової оцінки цим письмовим доказам та показанням свідків з її боку і не навів переконливих мотивів, які могли б бути достатніми підставами для спростування цих доказів.
Також вказує, що стягнення з неї – особи з інвалідністю другої групи – судового збору суперечить п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким повністю відмовити у позові за безпідставністю.
Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу – безпідставною.
Зазначає, що суд правильно оцінив критично показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки такі були знайомі із ОСОБА_7 тільки з 2010 року, про сімейні відносини останнього з позивачем їм нічого відомо не було, вони бачили ОСОБА_7 та ОСОБА_1 разом час від часу, однак їм не було відомо чи проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_1 разом та чи вели вони спільне господарство.
Вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач і ОСОБА_7 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у вказані у рішенні суду періоди. А ОСОБА_1 у своїх запереченнях на позов від 04.11.2014 року та письмових поясненнях від 07.11.2017 року не оспорювала факт проживання позивача з ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 27 жовтня 2009 року.
Вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.
Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції бездоказово вважав встановленим фактом те, що тимчасово перебуваючи в Ірландії ОСОБА_7 не змінював свого постійного і зареєстрованого місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , то таке твердження, на її думку, не відповідає дійсності і спростовується матеріалами справи.
Щодо дати укладення договору депозитного вкладу ОСОБА_7 і внесення ним 5000 доларів США на депозитний рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно договору від 17.06.2013 року, зазначає, що згідно документів первинний депозитний договір на ім`я ОСОБА_7 був укладений 17.02.2011 року строком на один рік на суму 10 тисяч євро, тобто в той період, коли позивач ще проживала із ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже, на депозитний рахунок були внесені їхні спільні грошові кошти. Інших доходів станом на 17.02.2011 року ОСОБА_7 не мав, крім допомоги по безробіттю за січень, лютий 2011 року в загальному розмірі 825,86 грн., що підтверджується довідкою Коломийського міськрайонного центру зайнятості від 21.01.2015 року. Строк дії депозитного договору закінчився 20.02.2012 року; ОСОБА_7 зняв кошти з депозиту, частину забрав собі, а частину обміняв на долари США, і 21.02.2012 року уклав новий депозитний договір ще на 1 рік (рахунок 26354612230519, сума депозиту 10 тисяч доларів США), строк дії якого закінчився 21.02.2013 року. Згодом ОСОБА_7 зняв з цього рахунку усі кошти, частину залишив собі, а на 7 тисяч доларів США відкрив новий депозитний рахунок строком на 4,6 місяців (рахунок 26355618505407), і строк дії цього договору закінчився 17.06.2013 року. ОСОБА_7 знову зняв з рахунку гроші, частину грошей залишив собі і в той же день на 5 тисяч доларів США відкрив новий депозитний рахунок (№26356620525043), на якому до цього часу зберігаються кошти, а також на депозитній картці №44058850811237015 - проценти, нараховані банком за його депозитними рахунками. Вказує, що ці відомості містяться у виписках щодо руху грошових коштів по депозитних рахунках ОСОБА_7 , які є у матеріалах справи. Отже, вказані грошові кошти є залишками грошей, що були спільною сумісною власністю її та ОСОБА_7 , і залишилися на депозитному рахунку. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо джерела походження грошових коштів на депозитних рахунках та депозитній картці, визнавши їх спільним сумісним майном.
Щодо твердження ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не з`ясував правову підставу набуття права власності та ціну придбаних спірних гаража і автомобіля, то вказує, що таке не відповідає дійсності. Так, у судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала, що такі гараж та автомобіль були придбані за договором купівлі-продажу. Вартість цього майна визначається на момент розгляду справи в суді. У матеріалах справи є довідка №1195 від 18.10.2013 року ТОВ «Прикарпат-Експерт» про те, що дійсна (ринкова) вартість спірного автомобіля становить 71140 – 75994 грн., а судом взята до уваги мінімальна ціна автомобіля в сумі 71140 грн. Також на підставі ухвали суду від 06.03.2014 року проведена ринкова оцінка спірного гаража, згідно якої його вартість становить 16000 грн. І вартість спірного майна сторонами у справі не оспорювалася.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник – адвокат Халус А.Г доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.
Позивач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Прозорова О.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші відповідачі в судове засідання не прибули, причини неявки суду не повідомили. Повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності вказаних відповідачів.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, заперечення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судове рішення оскаржується в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 , тому відповідно до положень статті 367 ЦПК України законність ухваленого в іншій частині судового рішення (відмови у задоволенні позову) колегією суддів не перевіряється.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач 18 вересня 1976 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , який після реєстрації шлюбу змінив прізвище на « ОСОБА_6 ». Шлюб між ними розірвано 26 січня 1994 року, про що зроблено актовий запис №16, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 11 жовтня 2013 року (т. 1, а.с. 13).
08 серпня 2008 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 повторно одружилися, про що свідчить копія Свідоцтва про шлюб від 08 серпня 2008 року (т. 1, а.с. 12). Згідно копії повторно виданого Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 19 липня 2013 року вказаний шлюб розірвано 27.10.2009 року, актовий запис №163 (т. 1, а.с. 14).
Встановлено також, що ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (їхнім дочкам – відповідачам у справі) на праві спільної часткової власності в рівних частинах належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло, виданого 31.03.1996 року Бюро по приватизації державного житлового фонду та зареєстрованого 11.01.2001 року Коломийським МБТІ (т. 1, а.с. 16).
Із листа та поштових конвертів, адресованих ОСОБА_7 із Ірландії позивачу ОСОБА_2 (дати відправлення 20.05.2003 року, 03.09.2003 року, 04.11.2003 року), та конверта, який адресований ОСОБА_7 позивачем 20.06.2007 року, вбачається, що вони переписувались під час перебування ОСОБА_7 на роботі у вказаній країні (т. 1, а.с. 28-33).
Фотографіями підтверджується перебування ОСОБА_7 в Ірландії у 2003 і 2007 роках, а також спільне святкування ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в колі сім`ї та друзів, відвідування певних місць у 1998-2006, 2010 роках (т. 1, а.с. 59-67).
07.07.2009 року на ім`я ОСОБА_2 виплачено переказ коштів з ОСОБА_8 в сумі 394,16 доларів США (т. 1, а.с. 41-42).
У грудні 2009 року ОСОБА_7 повернувся з Ірландії на Україну, про що свідчать викопіровка його паспорта для виїзду за кордон (т. 1, а.с. 69-74).
Згідно наданих копій квитанцій від імені ОСОБА_7 здійснювалася оплата послуг телефонного зв`язку з 2005 року по січень 2013 року за номером телефону «5 58 17» (т. 1, а.с. 47-56).
Відповідно до копій довідок від 12.10.2013 року та від 31.12.2013 року, квитанцій про сплату пайових внесків ОСОБА_7 був членом Садівницького товариства «Мічурінець» і користувався земельною ділянкою площею 0,0600 га по АДРЕСА_2 на масиві «Дружба», у зв`язку з чим у 2006-2008, 2012-2013 роках вносив членські внески (т. 1, а.с. 43-45).
Відповідно до копій будівельного паспорта на будівництво садового будинку в АДРЕСА_2 , виданого 08.10.2012 року відділом архітектури та містобудування управління архітектури, містобудування та капітального будівництва Коломийської міської ради, повідомлення ІФ 062130220723 про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого інспекцією державного архітектурно-будівельною контролю в Івано-Франківській області від 18.01.2013 року за №719102-81 148н. замовник – ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 140-141).
Копією довідки №298, виданої Проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро відділом архітектури та містобудування 17.12.2012 року стверджується, що ОСОБА_7 був забудівником зазначеного садового будинку; згідно з розробленою проектною документацією вказане будівництво відноситься до ІІ категорії складності згідно ДБН А2.2-3-2004 С.29 т згідно державного класифікатора ДК 018-2000 присвоєно код 1110.4 (т. 1, а.с. 143).
Відповідно до Звіту ТОВ «Прикарпат-Експерт» від 2014 року дійсна (ринкова) вартість вищевказаного садового будинку становить 26850,00 грн. (т. 1, а.с. 104-118).
Згідно з довідкою від 08.10.2013 року, наданими квитанціями ОСОБА_7 з 11.08.2006 року був членом Гаражно-будівельного кооперативу «Автомобіліст» та власником гаража № НОМЕР_1 і у 2007-2009 роках сплачував за гараж (т. 1, а.с. 44, 45, 57, 58, 68).
Відповідно до Звіту ТОВ «Прикарпат-Експерт» від 2014 року дійсна (ринкова) вартість вищевказаного гаражу становить 16000,00 грн. (т. 1, а.с. 79-103).
За змістом листа-відповіді Центру надання послуг, пов`язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Коломиї, Коломийського, Городенківського та Снятинського районів при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області №1195 від 18.10.2013 року згідно з базами даних автоматизованого обліку зареєстрованого транспорту Державтоінспекції області АІПС «Автомобіль» та НАІС за ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, номерний знак « НОМЕР_2 ». Дата реєстрації - 25.02.2010 року (тимчасовий облік), 25.08.2010 року - постійний облік (т. 1, а.с. 27).
Відповідно до повідомлення ТОВ «Прикарпат-Експерт» №036/11 від 21.10.2013 року орієнтовна (опосередкована) дійсна (ринкова) вартість вищевказаного автомобіля 71140-75994 грн. (т. 1, а.с. 40).
Згідно наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвал суду виписок щодо руху грошових коштів по особових рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_7 , з 17.02.2011 року він неодноразово відкривав та закривав у даному банку депозитні рахунки, востаннє 17.06.2013 року на суму 5000 доларів США. На його рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 розмір грошового вкладу становить 5000 доларів США, розмір нарахованих на вказаний вклад процентів – 860 доларів США; станом на 17.11.2020 року – вклад 5043,55 доларів США, розмір нарахованих процентів – 1350,33 доларів США (т. 1, 206-210, т. 2, а.с. 11-22, 219, 245, т. 3, а.с. 175).
На фотографіях із такими датами: 17.10.2010 року, 04.06.2011 року, 02.09.2011 року, 08.01.2012 року зображено перебування ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_1 разом у колі друзів та спільне святкування певних подій (т. 1, а.с. 67, 145-147).
Постановою від 15.10.2010 року відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 по ст. 296 КК України на підставі ст. 6 п. 2 КПК України за відсутністю складу цього злочину щодо конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05.10.2010 року (т. 1, а.с. 35, 36).
17.05.2013 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 одружилися, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 (т. 1, а.с. 39).
Згідно копії повторно виданого Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 17.09.2013 року ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Коломия Івано-Франківської області (т. 1, а.с. 15).
Крім того, судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що в період з 01.01.2004 року до 08.08.2008 року ні позивач, ні ОСОБА_7 не перебували у будь-якому іншому шлюбі.
Також жодною із сторін не заперечувався факт проживання ОСОБА_7 із ОСОБА_1 з 01.01.2012 року.
Тому дані факти в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування.
Спір розглядається з приводу встановлення факту проживання позивача із ОСОБА_7 однією сім`єю у періоди з 01.01.2004 року по 08.08.2008 року та з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року, і визнання право власності позивача на 1/2 частку придбаного в ці періоди майна.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по 08.08.2008 року та з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року, суд першої інстанції керувався тим, що вказані вимоги доведені позивачем, зокрема показаннями допитаних у судових засіданнях свідків, поясненнями самої ОСОБА_2 у судовому засіданні, яка ствердила, що ОСОБА_7 залишив сім`ю в грудні 2011 року. При цьому суд зазначив, що відповідач ОСОБА_1 не надала обґрунтованих заперечень цього факту, а інші відповідачі визнали позовні вимоги. Також суд вважав, що протягом вказаного часу ОСОБА_7 лише періодично зустрічався з ОСОБА_1 , що не має жодного юридичного значення. Тому дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з ОСОБА_7 .
Визнаючи спільною сумісною власністю грошові кошти на депозитному рахунку, суд керувався тим, що ОСОБА_1 та її представником не зазначено будь-якого іншого джерела походження вказаних коштів, ніж вказане позивачкою, а саме, що такі кошти зароблені в період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .
Також суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про визнання спірного гаражу та автомобіля об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , і визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна.
Натомість, факт проживання ОСОБА_7 із ОСОБА_1 з 01.01.2012 року не заперечується ніким зі сторін, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, тому позовні вимоги щодо спірного садового будинку не підлягають задоволенню.
Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 2 статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 5 частини першої статті 256 ЦПК України в редакції, чинній на час подання позову; пункт 5 частини першої статті 315 цього Кодексу в редакції, чинній на час розгляду справи).
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року №554/8023/15-ц, № у ЄДРСР 83000767).
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 01.01.2004 року по 08.08.2008 року ОСОБА_7 , працюючи в Ірландії, підтримував сімейні відносини з ОСОБА_2 , в тому числі не припиняв спілкування, переказував кошти на поточні потреби сім`ї, утримання житла та придбання майна, регулярно приїжджав в Україну, де проживав з позивачем однією сім`єю, мав спільний побут, взаємні права та обов`язки, не перебував у будь-якому іншому шлюбі. І наведене підтверджується показами свідків ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ), допитаних в суді першої інстанції; фотокартками про спільне проведення часу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в колі сім`ї та друзів, відвідування певних місць (т. 1, а.с. 59-66); переказами коштів на рахунок позивача в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (т. 1, а.с. 216-233); витратами на утримання спільного майна. Отже в даний період часу між ними мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Відтак, суд правомірно визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст» за адресою: АДРЕСА_3 як спільного сумісного майна подружжя, оскільки позивачка та ОСОБА_7 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина у період з 01.01.2004 року по 08.08.2008 року, а вказаний гараж ОСОБА_7 набув у 2006 році.
Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_7 з 2003 по 2009 рік проживав за межами України окремо від позивачки правильності таких висновків суду не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду в цій частині. Сам факт праці за кордоном не свідчить про відсутність притаманних подружжю відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , оскільки матеріалами справи підтверджено, що під час приїздів останнього в Україну вони проживали з позивачкою однією сім`єю.
Крім того, в своїх поясненнях під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не спростовувала факт проживання ОСОБА_7 із ОСОБА_2 до жовтня 2009 року. Зазначала, що почала проживати з ним з 2010 року.
Разом з тим, місцевим судом не враховано, що після повторного розірвання шлюбу із ОСОБА_2 27.10.2009 року та повернення в Україну ОСОБА_7 не проживав із позивачкою за адресою: АДРЕСА_5 , а у квартирі АДРЕСА_4 . Цього не заперечувала сама позивач у своїх поясненнях в суді першої інстанції, вказавши, що після повернення в Україну у грудні 2009 року він проводив ремонт у цій квартирі, і в цій квартирі в 2010 році знаходилися його речі (т. 4, а.с. 132). Також відповідач ОСОБА_3 (дочка ОСОБА_7 та ОСОБА_2 ) цього не заперечувала. Зокрема, в постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 17.07.2019 року по справі №346/2465/14-ц, в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 15.10.2010 року зазначено, що батько проживав у квартирі АДРЕСА_4 за домовленістю з дочкою ОСОБА_3 . спершу сам, однак пізніше став проживати з ОСОБА_1 .
Також, із пояснень ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , які містяться у Відмовному матеріалі №2236/3137 вбачається, що вказані сторони не заперечували і стверджували, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 проживали у квартирі АДРЕСА_4 разом протягом чотирьох місяців до конфлікту останньої з ОСОБА_2 05.10.2010 року.
Факт проживання у 2010 році ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у вищевказаній квартирі підтверджується і показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , спільними фотокартками ОСОБА_7 та ОСОБА_1 із зазначеними датами: 17.10.2010 року, 04.06.2011 року, 02.09.2011 року, 08.01.2012 року (т. 1, а.с. 67, 145-147).
Натомість позивач належними доказами факт свого проживання спільно з ОСОБА_7 після розірвання шлюбу 27.10.2009 року та його повернення в Україну по 01.12.2011 року не довела, а її твердження з цього приводу суперечать вказаним матеріалам справи.
Сам факт того, що ОСОБА_7 до дня смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , на що посилалась позивач, не свідчить про те, що він безперервно проживав у цій квартирі, зокрема, з огляду на докази його проживання у квартирі АДРЕСА_4 та одруження 17.05.2013 року із ОСОБА_1 .
Отже позивачка з 28.10.2009 року до дня смерті ОСОБА_7 не перебувала з ним у шлюбі, не вела спільне з ним господарство, вони не проживали разом та не виконували спільно обов`язки по утриманню один одного, тобто не були фактичним подружжям. А тому майно, придбане в цей період, не є майном, на яке поширюється режим їхньої спільної сумісної власності. І суд першої інстанції безпідставно застосував до цих спірних правовідносин статтю 74 СК України та визнав за позивачкою право власності на 1/2 частину такого майна.
Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, номерний знак « НОМЕР_2 » зареєстрований за ОСОБА_7 25.02.2010 року (тимчасовий облік), 25.08.2010 року - постійний облік (т. 1, а.с. 27); депозитний рахунок №26356620525043 на суму вкладу 5000 доларів США відкритий ним у ПАТ КБ «ПриватБанк» 17.06.2013 року (т. 1, 206-210, т. 2, а.с. 11-22, 219, 245, т. 3, а.с. 175). Тобто вказане майно набуте останнім поза періодом спільного проживання з позивачкою як подружжя.
При цьому позивачем не доведено, що такий автомобіль придбаний, а депозит відкритий ОСОБА_7 за рахунок коштів, зароблених за час їхнього спільного проживання однією сім`єю.
Як вбачається з наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвал суду виписок щодо руху грошових коштів по особових рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_7 , такий дійсно кілька разів відкривав і закривав депозитні рахунки в даному банку. Однак, вперше 17.02.2011 року (т. 1, 206-210, т. 2, а.с. 11-22, 219, 245, т. 3, а.с. 175), в той час як з позивачем шлюб востаннє було розірвано 27.10.2009 року і матеріалами справи підтверджено, що з 2010 року він проживав із відповідачем ОСОБА_1 .
Натомість свої кошти з рахунку в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 9062,79 євро позивач зняла ще 13.11.2009 року (т. 1, а.с. 226-233), тобто коли ОСОБА_7 ще перебував на роботі в Ірландії, до його приїзду в Україну.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_7 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошових коштів на депозитному особовому рахунку та депозитній картці, автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрованого за ОСОБА_7 , та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вказаного майна слід скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову в задоволенні таких вимог.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно стягнув із ОСОБА_1 на користь позивача частину сплаченого нею судового збору, оскільки з копії Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №418629 вона є особою з інвалідністю ІІ групи без переогляду (т. 4, а.с. 53), і відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.
Отже рішення суду також підлягає скасуванню в частині стягнення судових витрат.
Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню по 162 грн. 40 коп. сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Та сплачений судовий збір в сумі 162 грн. 40 коп. слід компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.
В решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 серпня 2024 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_7 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошових коштів на депозитному особовому рахунку та депозитній картці, автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрованого за ОСОБА_7 , та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вказаного майна, стягнення судових витрат скасувати, ухвалити нове судове рішення в цій частині.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_7 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року, визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 грошових коштів на депозитному особовому рахунку № НОМЕР_3 (договір SAMDN80000735927215) в сумі 5000,00 доларів США та депозитній картці №4405885081237015 в сумі 860,00 доларів США, відкритих на ім`я ОСОБА_7 в ПАТ КБ «ПриватБанк», автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрованого за ОСОБА_7 , визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових коштів на депозитному особовому рахунку № НОМЕР_3 (договір SAMDN80000735927215) в сумі 5000,00 доларів США та депозитній картці №4405885081237015 в сумі 860,00 доларів США, відкритих на ім`я ОСОБА_7 в ПАТ КБ «ПриватБанк», автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрованого за ОСОБА_7 .
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП  НОМЕР_8 , адреса:  АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_4 (адреса:  АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_9 , адреса:  АДРЕСА_5 ) по 162 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.
Компенсувати ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_9 , адреса:  АДРЕСА_5 ) сплачений судовий збір в сумі 162 грн. 40 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        В.М. Луганська
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.