10.12.24
22-ц/812/1731/24

Провадження № 22-ц/812/1731/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

10 грудня 2024 року                                                         м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,
за участю представників: заявника – адвоката Луців М.С., органу ДВС – Тарасенка К.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-606/11 за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу, яку постановив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Сухаревич Зінаїди Миколаївни у приміщенні цього суду 30 вересня 2024 року, повний текст складений того ж дня, за скаргою  ОСОБА_1  на постанову та дії головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника О.А. у виконавчому провадженні, стягувач: ОСОБА_2 , 
       
у с т а н о в и в :

У березні 2024 р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову та дії головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Інгульський ВДВС) Динника О.А. у виконавчому провадженні. 
Скарга мотивована тим, що 29 січня 2024 року головним державним виконавцем Інгульського ВДВС Динником О.А. було відкрито виконавче провадження №73972820 про стягнення з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  щомісяця аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , 2006 року народження у розмірі 500 грн. з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 листопада 2010 року до повноліття дитини. До цього часу виконавчий лист знаходився на виконанні у Березанському відділі ДВС у Миколаївському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) та 30 грудня 2022 року виконавчий лист було повернуто стягувачці на підставі її заяви, якою вона відмовилась від заборгованості. Супровідним листом від 26 лютого 2024 року Березанський відділ ДВС у Миколаївському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) підтвердив відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на 30 грудня 2022 року. Зазначений лист не було прийнято до уваги Інгульським відділом ДВС у місті Миколаєві. Крім цього, між платником аліментів та стягувачем були відсутні будь-які інші грошові зобов`язання. Платник аліментів періодично надавав грошові кошти стягувачці особисто, без фіксування будь-якими паперовими доказами, чим скористалася стягувачка при повторному пред`явленні виконавчого документа на виконання. 08 березня 2024 року головним державним виконавцем Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєві було складено розрахунок заборгованості по аліментах, що є предметом скарги, при складенні якого державний виконавець керувався відсутністю у матеріалах виконавчого провадження №73972820 документів за повних 10 років, що підтверджують сплату заборгованості. Разом з цим державним виконавцем не прийнято до уваги, що у період з 30 грудня 2022 року до 25 січня 2024 року виконавчий лист взагалі не перебував на виконанні, а інформацію про стан заборгованості не спростовано стягувачкою у заяві про відкриття виконавчого провадження. Головний державний виконавець без належного ознайомлення зі справою визначив заборгованість у розмірі 107675 грн. 84 коп., чим грубо порушив вимоги діючого законодавства. Також постановою від 27 лютого 2024 року накладено арешт на банківський рахунок, кошти боржника, що заважає безперешкодно виконувати платежі зі сплати аліментів. Також ОСОБА_1 було подано заяву про перегляд розміру заборгованості та 27 лютого 2024 р. отримано постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження. У цій постанові зазначено, що строк обчислення заборгованості для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини 9, ч. 14 ст. 71, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. Всупереч зазначеної перевірки головний державний виконавець скасував постанову про арешт коштів та знову її виніс; перерахував заборгованість, керуючись положеннями частини 1 статті 194 СК України. 
Посилаючись на викладене, з урахування змінених вимог скарги, заявник просив суд:
- визнати протиправними дії головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника О.А. щодо безпідставно встановленого періоду для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а саме з 24 січня 2014 р. по 25 січня 2024 р.; 
- скасувати розрахунок заборгованості по аліментах від 08 березня 2024 р. та постанову про арешт коштів боржника від 27 лютого 2024 р.; 
- зобов`язати головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника О.А. усунути порушене право та винести новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. 
У відзиві на скаргу Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначив, що скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
Відзив обґрунтований тим, що боржник не надав державному виконавцю будь-яких платіжних документів, що підтверджують сплату аліментів, окрім сплати 3000 грн., що надійшли 08 лютого 2024 року. Скаржник нічим не обґрунтовує свою думку про невідповідність розрахунку вимогам Закону та не вказує, які саме положення Закону порушив державний виконавець при здійсненні розрахунку, або яку квитанцію не врахував. Теж саме стосується ствердження скаржника про те, що у результаті протиправних дій державного виконавця залишається не скасована постанова про арешт коштів боржника, що заважає в подальшому здійснювати платежі на користь стягувача. Єдине, на що посилається скаржник та вважає доказом відсутності заборгованості - це заява стягувача про повернення виконавчого документу, яка не може бути доказом сплати заборгованості. У заяві про повернення виконавчого документа ОСОБА_2 зазначає, що станом на 23 грудня 2022 роуц від заборгованості відмовляється, однак це підтверджує, що заборгованість у ОСОБА_1 по сплаті аліментів дійсно існувала, а також написана стягувачем заява не підтверджує факту її сплати. Виходячи із положень частини 2 статті 197 СК України, частини 4 статті. 273 ЦПК України для звільнення від заборгованості, яка згідно заяви стягувача існувала на день повернення виконавчого документу стягувачу, боржник мав право звернутися до суду з позовом та вимагати звільнення від заборгованості. 
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 вересня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправними дії головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника О.А. щодо безпідставно встановленого періоду для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а саме - з 24 січня 2014 року.
Скасовано розрахунок заборгованості по аліментах від 08 березня 2024 року № 47282, складений головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динником О.А. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-606/11 у виконавчому провадженні № №73972820.
Зобов`язано державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №73972820 винести новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, обраховуючи розмір заборгованості з 31 грудня 2022 року.
Скасовано постанову про арешт коштів боржника від 27 лютого 2024 р. у виконавчому провадженні №73972820.
Мотивуючи ухвалу, суд не погодився з доводами ОСОБА_1 про те, що заява стягувачки про повернення виконавчого листа підтверджує відсутність заборгованості зі сплати аліментів, оскільки матеріали справи (виконавчого провадження) не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що боржник з 24 січня 2014 року по січень 2024 року сплачував аліменти. А сплата 07 лютого 2024 року аліментів у сумі 3000 грн. зарахована державною виконавчою службою у розмірі 2700 грн. у лютому 2024 року, решта - на витрати виконавчого провадження. Заява стягувача від 23 грудня 2022 року про повернення виконавчого документу, у якій вона відмовилась від заборгованості, свідчить про наявність заборгованості по аліментам на час повернення виконавчого листа стягувачу та небажання стягувача на той час стягувати цю заборгованість, а не про те, що заборгованості немає. У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що визначення заборгованості зі сплати аліментів з 24 січня 2014 року до 30 грудня 2022 року (дата повернення виконавчого листа) не відповідає заяві стягувача про відмову від заборгованості, тобто суперечить попередній поведінці стягувача та, враховуючи, що обчислення заборгованості з 24 січня 2014 року до 30 грудня 2022 року суперечить заяві стягувача від 23 грудня 2023 року, суд вважав, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 08 березня 2024 року є неправомірним, а тому підлягає скасуванню. Вимога про зобов`язання державного виконавця винести новий розрахунок заборгованості є похідною вимогою, а тому суд її також задовольнив, зобов`язавши державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винести новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, обраховуючи розмір заборгованості з 31 грудня 2022 року.
Щодо вимоги про скасування арешту коштів боржника, суд дійшов висновку, що включення у розрахунок заборгованості по аліментам з 21 січня 2014 року по 30 грудня 2022 року є неправомірним, у зв`язку з чим у постанові про арешт коштів боржника від 27 лютого 2024 року зазначена сума коштів, яка не відповідає реальному розміру заборгованості, тому суд дійшов висновку про скасування постанови про арешт коштів ОСОБА_1 від 27 лютого 2024 року. 
В апеляційній скарзі Інгульський ВДВС зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою, суд не у повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, й просить її скасувати та стягнути зі скаржника на його користь судовий збір за подачу апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів сплати заборгованості скаржником не надано, натомість державний виконавець діяв в межах своїх повноважень відповідно до закону. Водночас, на думку Інгульського ВДВС, всупереч власних доводів, суд першої інстанції вважав, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 08 березня 2024 року є неправомірним, а тому підлягає скасуванню. Натомість, в чому полягає неправомірність розрахунку заборгованості, які норми закону були порушені державним виконавцем при його складанні, суд не зазначив. Інгульський ВДВС звертає увагу суду, що єдине на що посилається скаржник та вважає доказом відсутності заборгованості - це заява стягувача про повернення виконавчого документу, яка не може бути доказом сплати заборгованості. У заяві про повернення виконавчого документа  ОСОБА_2  зазначав, що станом на 23 грудня 2022 року від заборгованості відмовляється, однак це підтверджує, що заборгованість у ОСОБА_1  по сплаті аліментів дійсно існувала, а також написана стягувачем заява не підтверджує факту її сплати. Також суд першої інстанції не визнав вказану заяву доказом відсутності заборгованості, а вважав її лише підтвердженням небажання стягувача на той час стягувати цю заборгованість. Крім того, суд першої інстанції, досліджуючи обставини щодо правомірності дій державного виконавця з накладення арешту на майно (кошти) боржника встановив, що відповідно до частини 2 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. До того ж, державному виконавцю при складанні розрахунку не надано право оцінювати бажання або небажання стягувача в певний період отримувати аліменти від боржника та й розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, форма якого затверджена наказом Міністерства юстиції № 855/5 від 21 березня 2018 року і не містить графи «відмова стягувача від аліментів за певний період». Таким чином, державний виконавець, складаючи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, має скласти його відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень Сімейного Кодексу України. Виходячи із вище викладеного, Інгульський ВДВС вважає, що розрахунок заборгованості складений державним виконавцем відповідно до додатку 15 до Інструкції з організації примусового виконання рішень з урахуванням вимог п.4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», СК України. Однак в оскаржуваній ухвалі у мотивувальній частині взагалі не зазначено, які саме норми закону були порушені державним виконавцем, не наведено, які докази були прийняті судом до уваги, а які відхилено. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Луців М.С. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність як аргументів апеляційної скарги, так і оскаржуваних дій головного державного виконавця щодо проведення оспорюваного розрахунку заборгованості.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відділу ДВС та заявника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
       Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця в розмірі 500 грн. з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
       З метою примусового виконання цього рішення суду був виданий виконавчий лист, який перебував на виконанні у Березанському відділі державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - виконавче провадження № 44206150.
       30 грудня 2022 року у виконавчому провадженні № 44206150 головним державним виконавцем Березанського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Грубим М.В. винесено постанову про повернення виконавчого листа №2-606/11 на підставі заяві стягувачки ОСОБА_2 (том 2, а.с. 16-17).
       Також вказаною постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання.
       Відповідно до заяви стягувачки ОСОБА_2 від 23 грудня 2022 року, поданої т.в.о. начальника Березанського раойнного відділу ДВС Південого міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (том 2, а.с. 18) вона просить повернути виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , від заборгованості відмовляється.
       25 січня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі дубліката виконавчого листа №2-606/11, виданого 10 січня 2024 року, про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 500 грн. щомісяця, та подала до відділу вказаний дублікат (том 2, а.с. 61-64).
       29 січня 2024 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динником О.А. відкрито виконавче провадження № 73972820 з виконання виконавчого листа №2-606/11, виданого 10 січня 2024 року Заводським районним судом міста Миколаєва (том 2, а.с. 70).
       23 лютого 2024 року головний державний виконавець Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) склав розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 , яким встановлено, що заборгованість за період з листопада 2010 по січень 2024 року складає 123640,50 грн. (том 2, а.с. 77-80).
       Згідно із відповіддю Березанського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) від 26 лютого 2024 року № А-6/205-36 ОСОБА_1 стягувач від заборгованості відмовилась, таким чином заборгованість по сплаті аліментів станом на 30 грудня 2022 року відсутня (том 2, а.с. 102).
       27 лютого 2024 року головний державний виконавець Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) склав розрахунок заборгованості, яким встановлено, що заборгованість за період з 25 січня 2014 року по січень 2024 року складає 108777,84 грн. (том 2, а.с. 118-122).
       В той же день головний державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динник О.А. виніс постанову про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 108777,84 грн. (том 2, а.с. 123).
Постановою начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Терещенко А.О. від 27 лютого 2024 року про результати законності виконавчого провадження розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_1 від 23 лютого 2024 року визнано таким, що суперечить частині 1 статті 194 СК України та скасовано. Також визнано протиправними та скасовано постанови головного державного виконавця від 23 лютого 2023 року про: накладення штрафу, про арешт коштів боржника, про встановлення тимчасових обмежень. Зобов`язано головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника О.А. в строк до 07 березня 2024 року провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» (том 2, а.с. 111-117).
       08 березня 2024 року у вказаному виконавчому провадженні складено розрахунок заборгованості по аліментам, який надіслано боржнику та стягувачу. Заборгованість розрахована з 25 січня 2014 року по лютий 2024 року і становить 107675,84 грн. (том 2, а.с. 124-127).
        ОСОБА_1 , не погодившись із розрахунком заборгованості по аліментам від 08 березня 2024 року, звернувся із скаргою, яку обґрунтовує відсутністю заборгованості по аліментам, підтвердженням чого є, на його думку, заява стягувачки ОСОБА_2 про повернення виконавчого листа та відмову від заборгованості.
       Суд першої інстанції, задовольнивши скаргу, відхилив твердження заявника про відсутність заборгованості по аліментам за 10 років, але врахував суперечливу поведінку стягувачки, яка відмовилась від заборгованості.
Перевіряючи правильність ухвали суду про задоволення скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
       За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
       Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі – Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
       Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
       Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
       Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.
       Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
       Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).
       Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
       За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
       У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
       Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).
       Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
       Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
       Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
       Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
       Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)).
       Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України).
       Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання (абзац 2 частини другої статті 179 СК України).
       Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України (частина третя статті 179 СК України).
       Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
       Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку) (частина перша статті 32 ЦК України).
       Особливості виконання судових рішень про стягнення аліментів на дітей визначені СК України, Законом № 1404-VІІІ.
       Статтею 71 Закону № 1404-VІІІ визначено порядок стягнення аліментів, зокрема, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.
       Аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання (частина 1 статті 194 СК України).
       Відповідно до частини 3 статті 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі виникнення спору - судом.
       За правилами частин 1, 3 статті 7 Закону № 1404-VІІІ виконавчий документ про стягнення періодичних платежів може бути самостійно надісланий стягувачем безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю, фізичній особі, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. У разі наявності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів або заперечення її розміру боржником стягувач має право пред`явити виконавчий документ для примусового виконання.
       Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах зокрема про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі (частина третя статті 12 Закону № 1404-VІІІ).
       Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі – Інструкція), визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання.
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Аналіз наведених вище законодавчих положень дає підстави для висновку, що аліменти, які стягуються на дитину, є власністю останньої, тоді як стягувач аліментів не наділений повноваженнями відмовитися від їх отримання, в тому числі від отримання заборгованості.
       Підстави для звільнення платника аліментів від заборгованості по аліментам визначені законом.
       Так, частиною 2 статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. 
       Порядок та підстави звільнення від сплати аліментів визначені статтею 188 СК України, в якій зазначено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.
       Будь-яких судових рішень про звільнення ОСОБА_1 від заборгованості за аліментами та від сплати аліментів не приймалось.
       Як встановив суд першої інстанції, виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 грудня 2022 року був повернутий стягувачці на підставі пункту 1 статті 37 Закону № 1404-VІІІ за її заявою про повернення виконавчого документа - виконавчого листа №2-606/11 про стягнення аліментів. При цьому у заяві стягувачка зазначила, що відмовляється від заборгованості.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява стягувачки ОСОБА_2 про повернення виконавчого листа не підтверджує відсутність заборгованості зі сплати аліментів, оскільки матеріали справи (виконавчого провадження) не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що боржник з 24 січня 2014 року по січень 2024 року сплачував аліменти. А сплата 07 лютого 2024 року аліментів у сумі 3000 грн. зарахована державним виконавцем у розмірі 2700 грн. у лютому 2024 року, а решта - на витрати виконавчого провадження. Заява стягувачки від 23 грудня 2022 року про повернення виконавчого документу, у якій вона відмовилась від заборгованості, навпаки, свідчить про наявність заборгованості по аліментам на час повернення виконавчого листа та небажання стягувача на той час стягувати цю заборгованість, а не про те, що заборгованості немає. Натомість наведені обставини (заява стягувачки про повернення виконавчого листа та відмову від заборгованості) не є підтвердженням сплати аліментів за спірний період.
       За такого не приймаються аргументи заявника у відзиві на апеляційну скаргу про відсутність у нього заборгованості за аліментами. При цьому той факт, що виконавчий лист не перебував не виконання з грудня 2022 року по січень 2024 року не виключає нарахування заборгованості за цей період у разі ненадання платником доказів сплати аліментів. 
       З урахуванням викладеного при надходженні на виконання державному виконавцю заяви ОСОБА_2 про звернення виконавчого листа до виконання та цього виконавчого листа, а також за відсутності, як то передбачено вище наведеними вимогами Інструкції достовірних доказів про сплату аліментів за останні десять років, державний виконавець, визначивши заборгованість з січня 2014 року, яку оспорює платник, діяв в межах наданих йому повноважень відповідно до положень статті 194 СК України.
       Також колегія суддів звертає увагу, що заявник апеляційну скаргу на ухвалу суду не подавав, отже погодився зі всіма викладеними у ній висновками суду
       Натомість, апеляційний суд вважає хибним висновок суду про те, що попри наявну заборгованість ОСОБА_1 за аліментами у державного виконавця не було підстав для нарахування заборгованості за оспорюваний період (10 років) через суперечливу поведінку стягувачки, якою суд вважав те, що відкликавши виконавчий лист, вона в подальшому його пред`явила до виконання. При цьому, насамперед, суд першої інстанції не визначився, які саме норми закону і які законні права та інтереси боржника були порушені державним виконавцем, що є необхідним для задоволення скарги на його рішення (дії) відповідно до статей 447, 451 ЦПК України. 
       Так, доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) полягає в тому, що ніхто не повинен діяти всупереч своїй попередній поведінці. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.
       Тоді як відкликання виконавчого листа, зокрема, щодо стягнення періодичних платежів, та пред`явлення цього листа згодом в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання не є свідченням суперечливої, недобросовісної поведінки стягувачки, оскільки свідчить про реалізацію нею прав, наданих Законом № 1404-VІІІ.
       Також колегія суддів бере до уваги, що як вже було зауважено, стягувуч аліментів на дитину не має повноважень відмовитися від заборгованості, оскільки це суперечить інтересам дитини, на утримання якої стягнути аліменти і якій вони належать, а в матеріалах справи, яка переглядається, відсутні докази, що донька заявника та стягувачки ОСОБА_3 , яка на день відкликання виконавчого листа досягла 15 років, відмовлялася від стягнення з батька заборгованості по аліментам або погоджувала дії стягувачки щодо відмови від заборгованості. Інший висновок призвів би до порушення інтересів дитини, які мають превалювати при вирішення даного спору. 
       За встановлених обставин головний державний виконавець обґрунтовано провів розрахунок заборгованості заявника зі сплати аліментів з 24 січня 2014 року до 30 грудня 2022 року (дата повернення виконавчого листа).
       Щодо вимоги про скасування постанови головного державного виконавця про арешт коштів боржника.
       Відповідно до частини 2 статті 71 Закону № 1404-VІІІ за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
       Відповідно до пункту 8 розділу VIII Інструкції на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, або на електронні гроші, що зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку/електронного гаманця, на якому знаходяться кошти/електронні гроші, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти/електронні гроші на всіх рахунках/електронних гаманцях боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.
       Оскільки у ОСОБА_1 наявна заборгованість по сплаті аліментів на дитину, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, оскаржувана постанова про арешт коштів боржника є правомірною, тому відсутні підстави для ї скасування. 
       За такого апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду, яка прийнята внаслідок порушення норм матеріального права та положень процесуального закону, необхідно скасувати на підставі положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 . 
       Щодо розподілу судових витрат.
       При звернення з апеляційною скаргою Інгульський ВДВС сплатив 3028 грн. судового збору, що відповідає ставці, визначеній у підпункті 9, пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI в редакції закону, що була чинною на час справляння судового збору.
       Натомість Законом № 4056-IX від 31 жовтня 2024 року, який набрав чинності 14 листопада 2024 року, внесені зміни до статті 3 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, відповідно до яких частина друга статті 3 викладена в новій редакції, згідно якої в судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
       Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 7 статті 141 ЦПК України).
       Оскільки на день ухвалення цієї постанови апеляційним судом учасники провадження не мають сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, є підстави для компенсації сплаченого органом виконавчої служби судового збору за рахунок держави.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.
       Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 вересня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
       У задоволенні скарги  ОСОБА_1 на постанову та дії головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника О.А. у виконавчому провадженні відмовити.
       Компенсувати Інгульському відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 3028 грн. судового збору.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                                Т.М. Базовкіна 

Судді                                                        Л.М. Царюк 

                                                       Ж.М. Яворська 
________________________________________________
Повний текст постанови складений 11 грудня 2024 року