ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 жовтня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/29845/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.07.2024 (суддя Врона О.В.) в адміністративній справі №160/29845/23 за позовом   ОСОБА_1   до  Військової частини НОМЕР_1   про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військовій частині НОМЕР_1 , в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року, виплата якої встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткову винагороду в розмірі 30 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року, виплата якої встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», із урахуванням вже виплачених сум;
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації невикористаної за 2022 рік та 2023 рік основної відпустки, невикористаної за 2022 рік та 2023 рік додаткової відпустки (учасника бойових дій), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 02 квітня 2023 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію невикористаної за 2022 рік та 2023 рік основної відпустки, грошову компенсацію невикористаної за 2022 рік та 2023 рік додаткової відпустки (учасника бойових дій), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 02 квітня 2023 року.
Позивач вважає, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані  календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  2022, 2023 роки і додаткової винагороди за період з 01.01.2023 по 31.01.2023 відповідно до  постанови КМУ від 18.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року позов задоволено.
Відповідачем подана апеляційна скарга, просить рішення суду першої інстанції скасувати,   адміністративний позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права не враховано, що позивачем пропущений строк звернення з адміністративним позовом. 
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до пункту 3 частини 1   ст.311 КАС України в порядку письмового провадження, на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що відповідно до копії витягу  з наказу  командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 02.04.2023, сержанта ОСОБА_1 , стрільця-помічника гранатометника відділення охорони взводу охорони роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24 березня 2023 року №26-РС відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» нижчепойменованих осіб рядового, сержантського і старшинського складу звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку), вважається таким, що справи та посаду здав.
З 02 квітня 2023 року виключений із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.
У вказаному наказі також зазначено, що щорічна відпустка за 2023 рік не використовувалась.
Додаткова відпустка як учаснику бойових дій за період служби у Військовій частині НОМЕР_1 з 19 березня 2022 року по 02 квітня 2023 року не надавалась, грошова компенсація не виплачувалась.
Позивачу не було також нараховано і виплачено додаткову винагороду за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року.
07.08.2023 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2022-2023 роки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п. 3 розділу ХХХІ наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».
18.07.2023 представник позивача звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із адвокатським запитом надати інформацію щодо причин ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки сержанту ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 19 березня 2022 року по 02 квітня 2023 року; надати інформацію щодо причин ненарахування та невиплати сержанту ОСОБА_1 додаткової винагороди за січень 2023 відповідно до Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року.
Ні позивач, ні його представник відповіді на свої звернення від відповідача не отримали.
24.08.2023 представником позивача за №41/вих було направлено звернення до Генерального штабу Збройних Сил України, в якому окрім іншого він просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки сержанту ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 19 березня 2022 року по 02 квітня 2023 року.
У відповідь Військова частина НОМЕР_1 листом від 22.09.2023 №ФЕС 2906 повідомила, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.04.2023 №102 сержанта ОСОБА_1 було виключено зі списку особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення. До розрахунку ГЗ сержанта ОСОБА_1 включені всі основні та додаткові види ГЗ перелічені в наказі, тобто наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №102 від 02.04.2023 – реалізований повністю.
Позивачем надано копію виписки з його рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 02.11.2023, з якої вбачається відсутність проведення спірних виплат.
У зв`язку з непроведенням відповідачем всіх виплат при звільненні, позивач за захистом своїх порушених прав і інтересів звернувся з даним позовом до суду.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.
Щодо спору у цій справі, який виник у зв`язку з невиплатою позивачу  додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови № 168, за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року у розмірі 30 000 грн щомісячно.
Вирішення цього спору в суді першої інстанції завершилося висновком про наявність правових підстав для виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн щомісячно за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року.
Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції цього питання норм матеріального та процесуального права, а також про обґрунтованість поданої апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів зазначає таке.
Для правильного вирішення спору у цій справі, належить з`ясувати:
1.          В якому підрозділі перебував на обліку особового складу протягом спірного періоду (01 січня 2023 року по 31 січня 2023).
2.          Чи віднесена територія, де знаходився підрозділ, в якому перебував позивач, до переліку територій, на яких у вказаному періоді ведуться (велися) бойові (активні чи можливі) дії або тимчасово окупованих.
3.          Чи включений підрозділ, в якому перебував позивач у спірному періоді, до складу органів і підрозділів Держприкордонслужби, які беруть (брали) участь у бойових діях або заходах у відповідних районах ведення бойових дій, що визначаються щомісячно наказом Адміністрації Держприкордонслужби відповідно до рішень (наказів, директив, розпоряджень) Головнокомандувача Збройних Сил України (пункт 11 Наказу № 392-АГ).
4.          Які саме завдання, на підставі яких бойових наказів (розпоряджень) та за якою посадою виконував позивач у цьому періоді.
5.          Чи свідчать виконувані позивачем завдання про «безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії» у розумінні пунктів 2 Наказу № 392-АГ.
6.          Чи складалися підрозділом, до якого був відряджений позивач у вказаному періоді, документи, які підтверджують безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або заходах військовослужбовця, відповідно до пунктів 4, 5 Наказу № 392-АГ та якими документами підтверджуються викладені обставини.
Обов`язок оформлення документів, визначених пунктами 4, 5, 11 Наказу від 30.07.2022 № 392/0/81-22-АГ, які є підставою для нарахування і виплати коштів, покладено на начальників (керівників) органів Держприкордонслужби (командирів військових частин), які ведуть (вели) бойові дії, та до яких були відряджені військовослужбовці.
З матеріалів справи встановлено, що позивач був мобілізований до складу військової частини НОМЕР_1 .
Військова частина НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Встановлено також, що дислокуються на території Черкаської селищної ради.
Території Черкаської селищної ради Новомосковського р-ну Дніпропетровської обл. до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові (активні чи можливі) дії або тимчасово окупованих.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.03.2023 року №26-РС позивача звільнено з військової служби відповідно до п.2 ч.4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок  і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.04.2023 року №102 позивача звільнено з військової служби у відставку за пп.»б» (за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку).
Згідно з пунктом 2 Окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року №248/1298 на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах: 100 000 гривень - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах); 30 000 гривень - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).
За пунктом 3 Окремого доручення від 25 березня 2022 року № 248/1298 райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.
Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Пунктом 5 Окремого доручення Міністра оборони України від 25 березня 2022 року № 248/1298 передбачено, що виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень або 30000 гривень здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) (далі - військові частини) - особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Згідно з пунктом 1 Окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 року №912/з/29 (яке, згідно з пунктом 14, має застосовуватися з 01 червня 2022 року (крім абзацу третього пункту 1, абзацу четвертого пункту 7 та підпункту 9.11 пункту 9 (в частині виплати додаткової винагороди військовослужбовцям за час проходження підготовки (навчання) за кордоном щодо порядку застосування, обслуговування та ремонту різних видів озброєння та військової/спеціальної техніки) цього доручення, які застосовуються з 24 лютого 2022 року) під терміном «безпосередня участь Військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» (далі - бойові дії або заходи) слід розуміти виконання військовослужбовцем: бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій; бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки)) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угрупування військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави; бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно з бойовими розпорядженнями .
Відповідно до п. 3 Окремого доручення Міністра оборони України від 23 червня 2022 року № 912/з/29 зазначено: «Райони ведення бойових дій визначати відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України, а склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави - відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України або начальника Генерального штабу Збройних Сил України.
Окремо, відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України визначати інші райони ведення бойових дій (у т.ч. повітряного простору), в яких також здійснювалися заходи з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з визначенням конкретного місця та часу їх проведення.
Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних)завдань.
Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.
Буд-яких доказів щодо існування потрібних документів, позивачем не надано.
Позивачем не зазначено обов`язкових відомостей, передбачених частиною другою статті 80 КАС України, в тому числі, не наведено заходи, які він вживав, для самостійного отримання таких доказів, та причин, з яких ці докази не були надані. 
Відтак, позивач не вжив достатньо заходів для самостійного отримання доказів та намагається їх одержати, переклавши тягар доказування на суд.
Таким чином, в цій частині позову вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Щодо вимог про нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану за 2022 рік та 2023 рік основної відпустки, грошової компенсації невикористаної за 2022 рік та 2023 рік додаткової відпустки (учасника бойових дій) станом на день звільнення - 02 квітня 2023 року.
Частиною 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям визначений ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, відповідно до якої грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.
Згідно з Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, затвердженого наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.
Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Стосовно виплати грошової компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за 2022, 2023 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до абз. 1-2 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки та додаткової
відпустки.
Так, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 102 від 02.04.2023 року позивачем не була використана основна щорічна відпустка за 2023, додаткова відпустка з 19.03.2022 року по 02.04.2023 року не надавалась, грошова компенсація не виплачувалась.
Отже в цій частині позову вимоги є обґрунтованими.
Водночас, колегія суддів погоджується з доводами апелянта в частині пропуску позивачем на звернення до суду з позовом.
Колегія суддів зазначає, що питання застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у правовідносинах про виплату передбаченої пунктом 1 Постанови №168 додаткової грошової винагороди було предметом оцінки Верховного Суду у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22. 
В цьому рішенні вказано, що норма частини п`ятої статті 122 КАС України не підлягає застосуванню при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду з позовами цієї категорії, якщо спірні правовідносини виникли до 19 липня 2022 року. 
Рішення у справі №260/3564/22 набрало законної сили 20 вересня 2023 року на підставі постанови Великої Палати Верховного Суду, якою це рішення залишено без змін.
В даному випадку справа за позовом ОСОБА_1 не відповідає всім ознакам типової справи, визначених Верховним Судом у рішенні 06 квітня 2023 року, проте наведені висновки щодо застосування норм процесуального права, які регулюють питання строку звернення до суду із позовом щодо нарахування та виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168, підлягають застосуванню до спірних правовідносин через їх подібність.
Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом, колегія суддів виходить з того, що спір про стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
Верховний Суд зауважив, що до 19 липня 2022 року частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України не обмежувала будь-яким строком право працівника на звернення до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати. 
Водночас після цієї дати, з огляду на внесення змін згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд зауважив про поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Поруч з цим, приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, Верховний Суд у справі №260/3564/22 дійшов висновку, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
В постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду  сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовій практиці вже системним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. 
Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. 
Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Велика Палата Верховного Суду врахувала, що існування колізії у застосуванні національними судами положень КАС України та Кодексу законів про працю України при визначені строків звернення до суду було предметом оцінки Європейського Суду з прав людини, який у рішенні «Статівка проти України» від 07 вересня 2023 року (заява №64305/12) встановив, що один і той же суд у тому ж провадженні зайняв протилежну позицію щодо встановлених законом строків, застосовних у справі заявника. Непослідовність національних судів у цьому питанні підтверджувалася тим, що вона стала підставою для конституційного провадження щодо тлумачення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України. У підсумку, ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки застосування апеляційним судом процесуальних обмежень не було чітким і передбачуваним з точки зору заявника, а тому не відповідало принципу юридичної визначеності, а у поведінці заявника не було нічого, що виправдовувало б необхідність покладати на нього тягар наслідків цієї невизначеності.
Велика палата Верховного Суду констатувала, що чіткою та передбачуваною є позиція щодо необхідності застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 в чергове підтвердила, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України.
З огляду на зазначене, при вирішенні питання про строки звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору необхідно застосовувати норми статті 233 Кодексу законів про працю України.
На момент звільнення позивача зі служби, 24 березня 2023 року, діяла редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка обмежувала строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці тримісячним строком.
Водночас, пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України передбачає, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
З матеріалів справи встановлено відсутність будь-яких обставин, які б перешкоджали позивачу вчасно звернутися до суду з даним позовом.
Позивач звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату додаткової винагороди за період 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року,  а також нарахувати та виплатити грошову компенсацію невикористаної за 2022 рік та 2023 рік основної відпустки, грошову компенсацію невикористаної за 2022 рік та 2023 рік додаткової відпустки (учасника бойових дій), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 02 квітня 2023 року – 14.11.2023 року. Таким чином, строк звернення до суду із даним позовом становить три місяці, а обчислювати його належить з 14.04.2023 року, відповідно до інформації про надходження коштів картку/рахунок.
З урахуванням строків, визначених статтею 233 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з даним позовом.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.  
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Керуючись ст. ст. 240, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.07.2024 в адміністративній справі №160/29845/23 скасувати.
Прийняти у справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1   до  Військової частини НОМЕР_1   про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 22 жовтня 2024 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
У зв`язку з перебуванням судді Дурасової Ю.В. у відпустці повний текст постанови підписано 06 листопада 2024 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова