ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/48702/23                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  04 грудня 2024 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді:                                                        Чаку Є.В., 
суддів:                                                                            Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.                      розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

                                                            ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби України у якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 21.06.2023 №700-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника першого відділу Управління з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України з 21.06.2023;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника першого відділу Управління з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України з 22.06.2023;
- стягнути з Державної податкової служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 22.06.2023 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 26 серпня 2024 року позов задовольнив у повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначив, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача є правомірним та таким, що відповідає чинному законодавству. Вказав, що у Голови ДПС  відсутні повноваження щодо призначення на вакантні посади в структурні підрозділи територіальних органів ДПС, а відтак повноваження щодо пропонування вакантних посад наявних в структурних підрозділах територіальних органів ДПС. На переконання апелянта прийняття рішення про доцільність/недоцільність пропонування державному службовцю будь-якої вакантної посади у державному органу є дискреційним повноваженням керівника державної служби (суб`єкта призначення). Адміністративний суд лише вправі перевірити законність дій відповідача, однак не може підміняти орган державної влади і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.  
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 працював на державній службі в Державній податковій службі України з червня 2016 року, де очолював напрямок протидії корупції.
З 02.11.2020 позивач перебував на посаді заступника начальника управління - начальника першого відділу Управління з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України. 
З початку повномасштабної російської агресії  позивач перейшов на службу в підрозділ    територіальної оборони Збройних сил України.    
На підставі наказу від 25.03.2022 № 285-о з метою забезпечення виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні», статей 3, 9, 24 Закону України від 16.07.2021 № 1702-ІХ «Про основи національного спротиву» та ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України  позивача увільнено від роботи з 08.03.2022 у зв`язку з зарахуванням до лав добровольчого формування в особливий період зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період участі у виконанні завдань територіальної оборони під час воєнного стану.
Згідно наказу від 13.04.2022 № 322-о, на підставі витягу з наказу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 13.04.2022 № 88 та заяви ОСОБА_1  останнього увільнено від роботи з 13.04.2022 у зв`язку із зарахуванням до списків особового складу зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби.
25.04.2023 командиром військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) видано наказ №31-PC, яким позивача звільнено з військової служби у запас.
03.05.2023 Міністерством оборони України видано наказ № 126, яким позивача з 03.05.2023 виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено на облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
04.05.2023 позивач приступив до виконання службових обов`язків на посаді заступника начальника управління - начальника першого відділу Управління з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України, та у цей же день  отримав попередження про наступне звільнення.
У попередженні повідомлялось, що відповідно до наказів Державної податкової служби України від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» (зі змінами) та від 19.0.2022 № 1-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2022 рік Державної податкової служби України» скорочується посада державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців.
Позивачу запропоновано посаду головного державного інспектора відділу планово-аналітичної роботи Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення, від останній відмовився.
21.06.2023 Державною податковою службою України  видано наказ № 700-о, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління - начальника першого відділу Управління з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України 21 червня 2023 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами).
Позивач не погоджуючись з вказаним наказом та звільненням з посади, звернувся до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються   Конституцією України,   Кодексом законів про працю України,   Законом України "Про державну службу", який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно  статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону №889-VIII.
У первинній редакції, чинній до 25.09.2019, пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачав, що однією з таких підстав є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).
Станом на день виникнення спірних правовідносин стаття 87 Закону №889-VIII передбачала таку підставу для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, як скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14лютого 2023 року в справі №200/6515/21.
Як становлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, спір у цій справі виник у зв`язку з прийняттям ДПС України наказу від 21.06.2023 №700-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника першого відділу Управління з питань запобігання та виявлення корупції Державної податкової служби України, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами).
04.05.2023 позивача  попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та запропоновано посаду головного державного інспектора відділу планово-аналітичної роботи Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення, від якої позивач відмовився.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язок по працевлаштуванню позивача існував у ДПС України з дня попередження позивача про вивільнення до дня прийняття наказу про звільнення, та охоплював всі вакантні посади, які були чи з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Разом з тим, як установлено судом першої інстанції, у попередженні про звільнення позивача, останньому не було запропоновано будь-яку іншу рівнозначну посаду, а запропоновано посаду головного державного інспектора відділу планово-аналітичної роботи Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення, яка є нижчою за посаду, яку обіймав позивач.
В той же час судом встановлено, що відповідно до наказу ДПС від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС, Управління з питань запобігання та виявлення корупції зі штатною чисельністю 15 одиниць (з них категорії посад державної служби «Б» - 5, «В» - 10) реорганізовано в Департамент з питань запобігання та виявлення корупції зі штатною чисельністю 25 одиниць (з них категорії посад державної служби «Б» - 7, «В» - 18); фактична кількість державних службовців в апараті ДПС станом на 04.05.2022 становила 899 осіб, станом на 16.06.2023 1489 осіб. 
При цьому станом на 04.05.2022 в апараті ДПС були наявні 899 вакантних посад, а станом на 16.06.2023 140 посад.
Судом першої інстанції встановлено та відповідачем не спростовано, що у період з  дня попередження до звільнення позивача було вакантно щонайменше три посади у відділі контролю за дотриманням антикорупційного законодавства ДПС України, зокрема, заступник директора департаменту - начальник відділу контролю за дотриманням антикорупційного законодавства, заступник директора департаменту - начальник відділу розробки та організації заходів з питань запобігання та виявлення корупції, директор департаменту з питань запобігання та виявлення корупції, що відповідало функціональним обов`язкам заступника начальника управління - начальника першого відділу управління з питань запобігання та виявлення корупції.
Проте ці посади позивачу не пропонувались.
Посилання відповідача на відсутність матеріалів в особовій справ, які б підтверджували переважне право на залишення на роботі, суд першої інстанції правильно визнав неприйнятним, оскільки на підтвердження таких доводів до матеріалів справи не долучено жодних доказів.
До того ж відповідачем не надано доказів того, що під час звільнення позивача проводився аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися працювати і тих, які підлягали звільненню.
Окрім того, відповідачем не враховано того, що позивач перебував на військовій службі, що відповідно до приписів п.9 ч.2 ст. 42 КЗпП України є обов`язковою підставою для врахування відповідачем при прийнятті відповідного рішення.
Враховуючи встановлені обставини справи та відповідне нормативне регулювання, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачами приписів Закону № 889-VIII, а отже, про відсутність правових підстав для звільнення позивача.
Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного наказу про припинення державної служби позивача, наявні підстави для поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки апеляційна скарга не містить жодних підстав оскарження рішення суду першої інстанції безпосередньо в частині визначення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які підлягають виплаті позивачу, з огляду на приписи статті 308 КАС України, останні не підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.
          В даному випадку доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
          Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
          Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

 ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                  Н.М. Єгорова

                                                                                                    А.Ю. Коротких