КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М            У К Р А Ї Н И
 
30 вересня 2024 року                                                                                 м. Київ
 
Унікальний номер справи № 369/1764/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12434/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого  -  Левенця Б.Б.
суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Янченко А.В., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, -
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася доАТ «Укртрансгаз» з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу(т. 1 а.с. 1-100).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - визнано неподаною та повернуто позивачу (т. 1 а.с. 139-141).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 17 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Грабар М.Ф. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 1 а.с. 151-176).
На обґрунтування скарги зазначав, що оскаржувана ухвала є незаконною, постановленою при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. 
Так, підставою для постановлення оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви позивачу, суд зазначив невиконання позивачем вимог ухвали від 08.02.2024 року про залишення позовної заяви без руху, яку виніс у зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам ст.ст. 175,177 ЦПК України, а саме ненадання позивачем до суду документу про сплату судового збору за подання до суду позовної заяви. При цьому, суддя в ухвалі від 08.02.2024 року зазначив, що «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 погодилася з попередніми правовими позиціями Верховного Суду України, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не належать до вимог, за пред`явлення яких до роботодавця працівники-позивачі звільняються від сплати судового збору». Однак, апелянт звертав увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 мова йде про позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а в позовній заяві ОСОБА_1 таких вимог не заявлялось, у позивачки є позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на день винесення судом рішення суду.
Далі, судом першої інстанції цитується ця ж постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року, але вже зазначається, як і суддею Краснолиманського міського суду Донецької області Саржевської І.В. в її ухвалі, не унікальний номер справи № 910/4518/16, а номер судового провадження у Верховному Суді, як номер справи, а саме № 12-301гс18, але із довільними правками внесеними суддею Саржевською І.В. у цю постанову, а саме: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі № 12-301гс18 дійшла висновку, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях». Аналогічної помилки припустився суд в оскаржуваній ухвалі від 27 березня 2024 року. Разом з тим, слів «або за час вимішеного прогулу» в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 рокунемає. Вся постанова спрямована на зроблені в ній правові висновки на вирішення питання щодо врегулювання звільнення/не звільнення позивачів від сплати судового збору з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не середнього заробітку за весь час звільнення.
Вважав, що при звільненні позивача від сплати судового збору належало застосувати п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у цивільній справі № 755/12623/19, за якою стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та звільнено позивача від сплати судового збору. 
Вказував, що суд при вирішенні питання про прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 та відкриття провадження за вказаним позовом не застосував ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зазначав, що позивачка ОСОБА_1 навіть якби вона і не була звільнена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, на момент подання до суду позовної заяви не могла (не може) знати, за який період їй належить розраховувати середній заробіток за період вимушеного прогулу, з якого, на хибну думку районного суду, їй належить сплатити судовий збір, бо не може знати тривалість розгляду її позовної заяви в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції. 
Крім того, судом першої інстанції в ухвалі від 08 лютого 2024 року зазначено, що позивачка має сплатити судовий збір за вказаними ним банківськими реквізитами, але суддя не вказав, яку саме суму судового збору позивачка має сплатити, що є порушенням ч. 2 ст. 185 ЦПК України, якою передбачено, що суд в ухвалі повинен зазначати точну суму судового збору, яку необхідно сплатити. Ухвала від 08 лютого 2024 року не містить таких відомостей щодо точного розміру суми судового збору, який позивачка мала, на помилкову думку судді, сплатити до бюджету за подання позовної заяви ((т. 1 а.с. 151-176).
            16 вересня 2024 року до суду надійшов відзив від представника АТ «Укртрансгаз» - адвоката Мотлях О.О., в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення (т. 2 а.с. 142-144).
 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволеннючастково, враховуючи викладене.
 
Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ АТ «Укртрансгаз» №868-2 від 28.12.2023 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату працівників, п. 1 с. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі в АТ «Укртрансгаз» на посаді провідного інженера відділу планування в ІТ та управління портфелем проектів Департаменту автоматизації та зв`язку АТ «Укртрансгаз», з 29 грудня 2023 року (з дати звільнення); стягнути з відповідача АТ «Укртрансгаз» на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення і до дня винесення судом рішення про поновлення її на роботі; стягнути з відповідача всі судові витрати (т. 1 а.с. 1-100).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року  позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення позивачу копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, і роз`яснено, що в разі невиконання вимог ухвали позовна заява буде вважатися неподаною та підлягає поверненню позивачу (т. 1 а.с. 108-110).
Залишаючи без руху позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, оскільки позивачем не надано суду документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, зазначивши, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не підпадає під категорію пільг при сплаті судового збору за п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Вказано, що позивач ОСОБА_1 має сплатити судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на загальних підставах, відповідно до зазначеної ним ціни позову.
05 березня 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області від ОСОБА_1 надійшла заява на виконання вимог ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.02.2024, в якій остання на обґрунтування звільнення її від сплати судового збору за вимоги позовної заяви про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу зазначала, що судом першої інстанції помилково застосовано правову позицію Великою Палати Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16. При вирішенні питання щодо звільнення від сплати судового збору необхідно застосувати ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19 (т. 1 а.с. 113-122). 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - визнано неподаною та повернуто позивачу (т. 1 а.с. 139-141).
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 27.03.2024 року ОСОБА_1 недоліки поданої позовної заяви, визначені в ухвалі суду від 08.02.2024 року, не усунула.
Однак, колегія суддів не погоджується з висновком районного суду про повернення позовної заяви.
 
Частиною четвертою ст. 177 ЦПК України визначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до частини першої ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з частиною другою ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів із дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
За правилами частини третьої ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені положеннями Закону України «Про судовий збір».
Частиною першою ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 дійшла правового висновку про те, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала у трудових відносинах.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України « Про судовий збір».
Враховуючи вищенаведене, в даній справі позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий середній заробіток по своїй правовій природі є заробітною платою.
Відтак, підстави для повернення позовної заяви у суду першої інстанції були відсутні, вказані доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-382, 384 ЦПК України, суд -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року - скасувати.
Справу за позовомОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

Г.М. Кирилюк

                                                                                                                      І.М. Рейнарт