КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 369/11746/22                                                                    Головуючий у суді І інстанції Янченко А.В.
Провадження № 22-ц/824/15736/2024                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
06 листопада 2024 року                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 квітня 2017 року він є власником квартири АДРЕСА_1 .
06 березня 2018 року позивач дозволив своїй дочці ОСОБА_3 тимчасово проживати в належній йому квартирі з двома дітьми (внуками) строком на три роки, тобто до березня 2021 року.
Влітку 2018 року ОСОБА_3 без дозволу позивача вселила у вказану квартиру свого співмешканця ОСОБА_1 , який проживає в квартирі до цього часу, хоча має інше житло по АДРЕСА_2 , здає його в оренду і там зареєстрований.
Позивач вказував, що ніхто з вище перелічених осіб в належній йому на праві власності квартирі не зареєстрований. Відповідач ніде не працює, а у квартирі він налагодив виробництво міцних алкогольних напоїв з метою їх збуту. Він попереджав відповідача про припинення незаконної діяльності, оскільки у квартирі проживають неповнолітні діти, на що відповідач почав ображати та застосовувати фізичну силу. На його неодноразові прохання виселитися та звільнити квартиру відповідач ніяк не реагує, лише більше влаштовує конфлікти та образи.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року позов задоволено.
Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він із дочкою позивача - ОСОБА_3 проживають однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Пред`явивши позов в цій справі, позивач втручається в сімейне життя відповідача, оскільки бажає відселити його від сім`ї. Квартира АДРЕСА_1 є місцем проживання відповідача.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 10 вересня 2024 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
03 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Проте зазначений відзив не може бути прийнятий до уваги апеляційного суду, оскільки в порушення вимог частини четвертої статті 360 ЦПК України до нього не доданодоказів надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів іншому учаснику справи.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 05 листопада 2024 року на електронну пошту апеляційного суду від імені відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його тимчасовою непрацездатністю з 05 по 08 листопада 2024 року.
Суд апеляційної інстанції залишив вказане клопотання без розгляду на підставі частин другої, четвертої статті 183 ЦПК України, оскільки воно не підписане (не скріплене) з використанням власного електронного цифрового підпису його підписанта у відповідності до вимог частини восьмої статті 43 ЦПК України, частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що він належним чином повідомлений про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи та доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції встановив, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 квітня 2017 року  ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
06 березня 2018 року позивач дозволив своїй дочці ОСОБА_3 тимчасово проживати в належній йому квартирі з двома дітьми строком на три роки, тобто до березня 2021 року.
З 2018 року у вказаній квартирі почав проживати ОСОБА_1 , який має інше житло по АДРЕСА_3 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є одноособовим власником квартири, в якій проживає відповідач без його згоди, хоча не зареєстрований в ній та у родинних відносинах з позивачем не перебуває, чим перешкоджає останньому повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, які підлягають судовому захисту в обраний ним спосіб.
Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).
За приписами статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України).
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша, друга статті 386 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положення статей 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України  закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 14-64цс20.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язаний, вселився у квартиру без його згоди, а тому його подальше проживання у спірній квартирі непропорційно обмежує права ОСОБА_2 на вільне користування своїм майном.
В матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_2 надсилав ОСОБА_1 вимогу про виселення із квартири, проте останній із квартири не виселився.
За даними Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 .
Таким чином, за встановлених обставин даної справи втручання у право відповідача на користування спірною квартирою як чужим майномз метою захисту права власності позивача слід визнати таким, що відбулось із легітимною метою та з дотриманням принципу пропорційності і балансу інтересів сторін цього спору.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 196/476/13 (провадження № 61-48206св18), від 01 квітня 2020 року в справі № 212/6724/17 (провадження № 61-40291св18) та від 24 травня 2022 року у справі № 756/4473/19 (провадження № 61-2840св22), від 21 лютого 2020 року у справі № 210/3435/17 (провадження № 61-7612св19), а також від 16 листопада 2022 року в справі № 203/665/18 (провадження № 61-19726св21).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та врахувавши наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивача як одноосібного власника спірної квартири підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом виселення відповідача із належної йому на праві власності квартири, яку він займає без законних на те підстав.
Доводів на спростовування законності і обґрунтованості ухваленого судового рішення по суті спору апеляційна скарга не містить.
За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку поданим сторонами доказам, та вірно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

 
Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар

 
Д.О. Таргоній