КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/2130/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
29 жовтня 2024 року                                                                  місто Київ
                                                                                        справа №754/9473/13-ц
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                 суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                                 за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі Київської міської ради на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року, ухвалене під головуванням судді Лісовської О.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерсітігруп-ЛТД» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «БТБ ТОРГ» про розірвання договору та визнання права власності,-
 
            В С Т А Н О В И В:
11 червня 2013 року позивач ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД»звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача,в якому просив розірвати договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю та акт приймання-передачі майна від 29 травня 2013 року, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД».
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2013 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.
25 червня 2013 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати за ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» право власності на майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежитлових будівель: літера «А», загальною площею 20, 6 кв.м; літера «Б», загальною площею 23,8 кв.м; літера «В», загальною площею 23,8 кв.м; літера «Г», загальною площею 23,8 кв.м, літера «Д», загальною площею 23,8 кв.м.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 29 травня 2013 року ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» на підставі вимог закону уклало з відповідачем договір про заснування товариства. Розділом 2 договору визначено, що предметом угоди є зобов'язання сторін об'єднати свої зусилля і спільно діяти для досягнення загальної мети по створенню ТОВ «Інтерсітігруп-1»та забезпечення виконання інвестиційних зобов'язань. 
Вказував, що договором визначено, що частки учасників у статутному капіталі повинні складати: ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» - 50% (150000,00 грн.),  ОСОБА_1  - 50% (150000,00 грн.). 
Зазначав, що вкладом позивача в обмін на частку у статутному капіталі Товариства є наступне майно: майновий комплекс за адресою:  АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежитлових будівель: літера «А», загальною площею 20, 6 кв.м; літера «Б», загальною площею 23,8 кв.м; літера «В», загальною площею 23,8 кв.м; літера «Г», загальною площею 23,8 кв.м, літера «Д», загальною площею 23,8 кв.м. Загальна балансова вартість комплексу становить 150000,00 грн. 
Посилався на те, що вкладом відповідача в обмін на частку у статному капіталі Товариства є грошові кошти в розмірі 150000,00 грн. 
Відповідно до договору частки учасників повинні бути оплачені до 03 червня 2013 року в розмірі не менше 50%. Зустрітися для оформлення угоди сторони повинні були у приватного нотаріуса Єрмоленко Ю.В. 03червня 2013 року. 
Вказував, що позивач в повному обсязі виконав свої зобов`язання, підготовив акт на передачу майна, який було підписано відповідачем, підготовлено довідку про балансову вартість майна, що передається до статуту. Але відповідач в зазначений строк до приватного нотаріуса не з`явився, довідку про внесення грошей не надав, на телефонні дзвінки не відповідав. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року позов ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» задоволено.
Розірвано договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю та акт приймання-передачі майна від 29 травня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД».
Визнано за ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» право власності на майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежитлових будівель: літера «А», загальною площею 20, 6 кв.м; літера «Б», загальною площею 23,8 кв.м; літера «В», загальною площею 23,8 кв.м; літера «Г», загальною площею 23,8 кв.м, літера «Д», загальною площею 23,8 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» витрати по сплаті судового збору в сумі 1614 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі Київської міської ради подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування вимог посилалася на те, що Київська міська рада, як власник земельної ділянки, на якій розміщується об`єкт нерухомого майна, а саме: майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1  не була і не є стороною у справі, однак оскаржуваним рішенням порушуються її права.
Вказувала, що виключно Київська міська рада, як на момент ухвалення оскаржуваного рішення та зараз має право розпоряджатись землями комунальної власності шляхом прийняття відповідних рішень. Земельна ділянка що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею.
Зазначала, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 серпня 2014 року за ТОВ «БТБ ТОРГ» зареєстровано право власності на майновий комплекс, який складається із будівель (літ. А) площею 20,6 кв.м, (літ. Б, В, Г, Д) площею 23,8 кв.м кожна, який розташований на АДРЕСА_1 .
Посилалася на те, що вказаний комплекс перебуває у власності ТОВ «БТБ ТОРГ» як внесок до статутного капіталу його учасника - ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД». Останнє набуло право власності на зазначене нерухоме майно на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києві від 25 червня 2013 року у справі №754/9473/13.
Вказувала, що в технічному паспорті на зазначений майновий комплекс, виготовленому 10 грудня 2012 року Київським міським бюро технічної інвентаризації реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, зазначено, що документи про відведення земельної ділянки та про присвоєння поштової адреси не надано, об`єкт не прийнятий в експлуатацію.
Зазначала, що на сайті Київської міської ради відсутня інформація про передачу земельної ділянки за вказаною адресою у власність чи користування будь-якій фізичній або юридичній особі.
Посилалася на те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не була відведена Київською міською радою як єдиним розпорядником земель комунальної власності відповідно до вимог законодавства для будівництва об`єкту нерухомого майна, то такий об`єкт нерухомого є самочинно збудованим майном, право власності на яке не допускається.
Вказувала, що будівля побудована позивачем перешкоджає реалізації Київській міській раді правом власності (володіння, розпорядження) земельною ділянкою, посягає на справедливий розподіл національного багатства та добробут суспільства.
Зазначала, що зважаючи на те, що визнання права власності на об`єкт нерухомого майна нерозривно пов`язане з правом користування земельною ділянкою, те, що суд при розгляді позовної заяви не дослідив законні підстави набуття права власності, а відповідно і наявності права користування/власності на земельну ділянку, тобто порушуючи принцип всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, а також не залучив Київську міську раду як третю особу, що не заявляє самостійних вимог, оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, отже воно прийнято з порушенням процесуального закону.
Посилалася на те, що даний спір повинен був вирішуватись судом за правилами ЦПК України з урахуванням норм підсудності та місцезнаходженням об`єкту нерухомого майна, а саме - в Подільському районному суді міста Києва, але аж ніяк у Деснянському районному суді міста Києва.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 січня 2024 року, яка постановлена в судовому засіданні не виходячи до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі в якості третьої особи ТОВ «БТБ ТОРГ».
05 лютого 2024року від ТОВ «БТБ ТОРГ» на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в якому останнє просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.
Представник особи, яка не брала участі у справі Київської міської ради в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.
В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи ТОВ «БТБ ТОРГ» заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Так, відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.
Як вбачається з матеріалів справи, 29травня 2013 року ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» уклало з відповідачем  ОСОБА_1  договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю.
Розділом 2 вказаного договору визначено, що предметом угоди є зобов'язання сторін об'єднати свої зусилля і спільно діяти для досягнення загальної мети по створенню ТОВ «Інтерсітігруп-1» та забезпечення виконання інвестиційних зобов'язань замовниками.
Пунктом 4.2 договору визначено, що статутний капітал товариства утворюється з вартості вкладів засновників, внесених внаслідок обміну на частки у статутному капіталі товариства. Частки учасників у статутному капіталі повинні складати: ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» - 50 % (150000, 00 грн.), ОСОБА_1  - 50 % (150000, 00 грн.).
Вкладом засновника ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» в обмін на частку у статутному капіталі товариства є наступне майно: майновий комплекс загальною площею 115,8 кв.м по АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежитлових будівель: літера «А», загальною площею 20,6 кв.м; літера «Б», загальною площею 23,8 кв.м; літера «В», загальною площею 23,8 кв.м; літера «Г», загальною площею 23,8 кв.м, та літера «Д», загальною площею 23,8 кв.м. Загальна балансова вартість комплексу становить 150000,00 грн. Вкладом відповідача в обмін на частку у статному капіталі Товариства є грошові кошти в розмірі 150000,00 грн.
Відповідно до п.4.6 договору частки учасників у статутному капіталі товариства повинні бути оплачені сторонами у розмірі: не менше 50 % - при створенні товариства до його державної реєстрації, але не пізніше ніж у строк до 03 червня 2013 року. Тобто, кожна із сторін Договору повинна внести до статутному капіталу майбутнього товариства, до моменту проведення державної реєстрації, по 75000,00 грн. кожна.
Пунктом 4.7 договору сторони узгодили, що з метою формування установчої документації, формування статутного капіталу товариства сторони зустрічаються для підписання нотаріально засвідченого статуту товариства 03 червня 2013 року у приватного нотаріуса Єрмоленко Ю.В.
Згідно з п.5.1 вказаного договору, договір негайно припиняється: у випадку невиконання будь яким з засновників п.п.4.6, 4.7 договору.
Судом першої інстанції встановлено, що на початку 2011 року ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» розпочало будівництво нежитлових будівель по  АДРЕСА_1  та отримало відповідну дозвільну документацію. Позивач є користувачем земельної ділянки під майновим комплексом та сплачує відповідні податки за користування земельною ділянкою. Позивач в повному обсязі виконав свої зобов'язання за договором про заснування товариства з обмеженою відповідальністю, підготував акт на передачу майна, який було підписано відповідачем, підготував довідку про балансову вартість майна, що передається до статуту. Позивач з'явився до приватного нотаріуса в зазначений час та день, але відповідач в цей час не з'явився, довідку про внесення грошей не надав, на телефонні дзвінки не відповідав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем оспорюється право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості, що робить неможливим для позивача здійснення права власності в повному обсязі, а тому наявніпідстави для розірвання договору та визнання за ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» права власності на майновий комплекс та задоволення позовних вимог.
Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю припинив свою дію 03 червня 2013 року, а відтак у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для розірвання вказаного договору, оскільки  розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.
Що стосується вимог про визнання права власності, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно з частиною першої статті 116 ЗК України (в редакції станом на 2011-2012 роки) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування  земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенняморганів виконавчої  влади  або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень,визначених  цим  Кодексом  або  за  результатами аукціону.
Статтею 123 ЗК України врегульовано порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та вказано, що надання   земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі  рішень  органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою і суперфіцій) або з інших передбачених законом підстав.
Статтею 20 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах.
Статтею 375 ЦК України визначено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи з вищевказаних норм законодавства, вбачається, що виключно Київська міська рада, як на момент винесення оскаржуваного рішення, так і на даний час має право розпоряджатись землями комунальної власність шляхом прийняття відповідних рішень.
Звертаючись з апеляційною скаргою, Київська міська рада посилалася на те, що ні позивач, ні відповідач, ні будь-які фізичні чи юридичні особи не звертались до Київської міської ради та остання жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво об'єкту нерухомого майна у власність чи користування не приймала. Вказувала, що відповідно такий об`єкт нерухомого майна є самочинно збудованим майном, право власності на яке не допускається.
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій  статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД», звертаючись до суду з позовом до  ОСОБА_1 про розірвання договору та визнання права власності на майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 а підтвердження своїх вимог до матеріалів позовної заяви надав: довідку від 31 травня 2013 року №3, підписану директором ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» про те, що спірний майновий комплекс перебуває на балансі ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД», акт приймання-передачі майна до статутного капіталу від 29 травня 2013 року, підписаний ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» та  ОСОБА_3 .
В подальшому позивачем було надано копію технічного паспорту на будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , який не містить ні дати його виготовлення, ні підписів уповноважених осіб, ні даних про відведення земельної ділянки та присвоєння їй поштової адреси.
Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що: Київською міською радою було прийнято рішення щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» під будівництво об`єкту нерухомого майна; позивачу видавались дозвільні документи на виконання будівництва нежитлових будівель за вказаною адресою та даних про прийняття об`єкту в експлуатацію, матеріали справи не містять.
З матеріалів справи не вбачається, що відповідач ОСОБА_1 якимось чином оспорює право власності ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» на спірне майно.
А відтак, колегія суддів вважає, що визнання в судовому порядку права власності на новостворене майно за позовом, заявленим до  ОСОБА_1 , суперечить вимогам статей 15, 331 ЦК України. Зазначені положення закону не передбачають можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду. 
Таким чином, суд першої інстанції, визнаючи право власності на майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» не дослідив чи наявні у позивача законні підстави набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що був самочинно збудований на земельній ділянці, яка будь-якій фізичній чи юридичній особі не відводилась, що підтверджується відсутністю рішення Київської міської ради.
Зважаючи на те, що визнання права власності на об`єкт нерухомого майна нерозривно пов`язане з правом користування земельною ділянкою, те, що суд першої інстанції при розгляді справи не дослідив законні підстави набуття права власності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням порушено права та інтереси територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, як власника землі на володіння і розпорядження землями комунальної власності, яка не була залучена до участі у справі.
Отже, зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм матеріального тапроцесуального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.
А відтак рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову узадоволенні позову ТОВ «Інтерсітігруп-ЛТД» до  ОСОБА_1 , третя особа: ТОВ «БТБ ТОРГ» про розірвання договору та визнання права власності.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
 Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі Київської міської ради - задовольнити.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерсітігруп-ЛТД» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «БТБ ТОРГ» про розірвання договору та визнання права власності - відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текс постанови складено 07 листопада 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: