Справа № 162/476/24 	Головуючий у 1 інстанції: Цибень О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1038/24  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 листопада 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що на підставі рішення Любешівського районного суду Волинської області від 17 лютого 2014 року з відповідача ОСОБА_2 на її користь стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 гривень на кожну дитину, починаючи з 21 січня 2014 року і до досягнення дітьми повноліття.
Позивач вказувала, що на час звернення з даним позовом до суду проживає на території Республіки Польща разом з дітьми, які знаходяться на її повному утриманні. Відповідач участі у вихованні дітей не приймає, аліменти на їх утримання добровільно не сплачує та не надає будь-якої іншої матеріальної допомоги, хоча є працездатним і відомості про незадовільний стан його здоров`я чи наявність на його утриманні непрацездатних осіб відсутні. 
Вважає, що розмір аліментів визначений рішенням суду є меншим, ніж мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину для дитини відповідного віку, та недостатнім для належного забезпечення потреб неповнолітніх дітей.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 17 лютого 2014 року, та стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу (заробітку) останнього, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня звернення із позовом і до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2024 року року в задоволенні позову відмовлено.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам закону, просив його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на даний час розмір стягуваних аліментів на неповнолітніх дітей є меншим за встановлений прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, а витрати на забезпечення їхнього гармонійного розвитку значно зросли, внаслідок чого наявні підстави для зміни способу стягнення аліментів, визначених судом раніше, що помилково не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного ним рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог статті 369 цього Кодексу.
Дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, зокрема, щодо наявності у платника аліментів регулярного доходу, який би дозволяв сплачувати аліменти в тому розмірі, про який просить позивач, а також покликався на те, що зміна законодавства щодо розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку не може бути самостійною підставою для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на певну частку від доходу без урахування інших обставин, передбачених ст. 192 ЦПК України.
Такі висновки суду є правильними.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22 листопада 2008 року по 10 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Любешівського районного суду Волинської області.
У період спільного проживання у шлюбі у них народились діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З наявної в матеріалах справи копії рішення Любешівського районного суду Волинської області від 17 лютого 2014 року слідує, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_5 стягуються аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 гривень на кожну дитину, починаючи з дня подання заяви до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до відомостей, наданих начальником Ковельського відділу ДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на 01 червня 2024 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № 50349864 складає 211 489 грн 91 коп.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України Про охорону дитинства ).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. 
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року був збільшений мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України) та збільшений сам розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Аналіз наведених вище норм права свідчить про правильність висновку суду першої інстанції, що у випадку, коли за рішенням суду стягуються аліменти у меншому розмірі, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, питання стягнення аліментів не менше гарантованого Сімейним кодексом України розміру належить безпосередньо до компетенції державного виконавця.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду з даним позовом про зміну способу стягнення аліментів, ОСОБА_1 мала на меті саме зміну (збільшення) розміру раніше стягнутих з відповідача на її користь аліментів. У зв`язку з чим, як підставу для задоволення цих вимог, останній слід було доводити передусім наявність у платника аліментів відповідного доходу для визначення розміру аліментів в частці від цього доходу. 
Крім того, зважаючи на пред`явлення позову з метою саме збільшення розміру стягуваних аліментів, необхідно було навести й інші обставини, які мають бути встановленими в такому спорі, як це передбачено частиною 1 статті 182 СК України.
Натомість, встановлений судом факт наявності у відповідача ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів вказує лише на те, що матеріальний стан останнього не покращився, оскільки він не може сплачувати аліменти у вже визначеному рішенням суду розмірі.
Отже, розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний розсуд, позивач не виконала вимог закону щодо належного обґрунтування позову та її вимоги базувалися на недопустимих у доказуванні припущеннях. Сама по собі зміна законодавства, на яку посилається позивач, не є достатньою підставою для задоволення заявлених вимог, як вірно вказав суд першої інстанції. 
Разом з цим, слід зазначити, що стягувач аліментів за наявності для цього підстав не позбавлений права і в подальшому ставити питання про зміну розміру стягуваних аліментів зі зміною способу їх стягнення чи без такої зміни, а також вирішувати питання про стягнення заборгованості за аліментами чи діяти в інший передбачений законом спосіб на захист прав дітей.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши зазначені вище фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, обґрунтовано вважав, що позивач не довела належними та допустимими доказами обставини щодо зміни матеріального або сімейного стану сторін спору, їх стану здоров`я, інших змін, які, виходячи зі змісту ст. 192 СК України, є підставою для зміни способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність рішення, що оскаржується.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 03 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді