Номер провадження: 22-ц/813/5930/24 
Справа № 491/218/23
Головуючий у першій інстанції Тарасенко М.С.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач —  ОСОБА_1 
представник позивача - ОСОБА_2 
відповідач —  ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Тарасенка М.С., у приміщенні того ж суду,
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05.09.2012 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного договору відповідачка ОСОБА_3 отримала від позивача грошові кошти в розмірі 50000 гривень, як повний розрахунок за вищевказаний будинок та передала позивачу оригінали всіх наявних документів на житловий будинок. Через тиждень позивач та її сім`я переїхали жити до зазначеного будинку. Враховуючи вищевикладене позивач та відповідач досягли згоди щодо всіх визначених законом та спірними правочинами істотних умов купівлі-продажу будинку, але оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, зв`язку з нею не має, тому позивач не може здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок, який набула на підставі договору купівлі-продажу (розписки), тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 вересня 2012 року між нею та відповідачем дійсним, а також визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Заочне рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 квітня 2024 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами – відмовлено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що сторона позивача не довела факту безповоротного ухилення ОСОБА_3 з моменту отримання грошей за будинок від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України.
На підтвердження своїх вимог позивачкою не надано жодних належних доказів на доведення обставин щодо безповоротного ухилення власниці будинку від нотаріального посвідчення договору, та існування об`єктивних перешкод, що позбавляли позивачку можливості протягом дванадцяти років з часу укладення договору, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення договору.
Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30.04.2024 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які позначені на схематичному плані літерами: А – житловий будинок, а – прибудова, під «а» - погріб, Б – сарай, В – дворова убиральня, №1-3 – огорожа, №4 – колонка питна, №5 – яма вигрібна, І - вимощення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 05 вересня 2012 року, між ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду справи не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неповно та не всебічно розглянув справу, оскільки відповідно до ч.5 ст.12 ПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Отже, вказане рішення суду суперечить нормам матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Вважає, що позивачем доведено існування таких обставин, а також те, що можливість посвідчити правочин нотаріально на сьогодні втрачена, оскільки фактичне місце знаходження відповідача невідоме.
З моменту укладення договору, умови якого позивач виконала повністю, користується зазначеним будинком, сплачує належні платежі, відповідач та її сім`я фактично не проживає в будинку, а документація на будинок залишається не переоформленою на ім`я позивача, так як відповідач не з`являється до нотаріальної контори. В період з 2015 року по 2022 рік включно позивач неодноразово зверталася до відповідачки з приводу належного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказане також підтверджувалося поясненнями свідка ОСОБА_4 , яка в судовому засіданні підтвердила, що до 2022 року позивач неодноразово зверталася до відповідачки з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що було безпосередньо в її присутності, на що відповідач відповідала різного роду відмовками (хвороба її або родичів, немає часу, почала процес оформлення, вже скоро будуть документи, не вистачає довідки і т.д.).
Разом з цим, протягом всього часу з дати укладення договору купівлі-продажу позивач разом із сім`єю проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила його ремонт, маючи надію на спільне з продавцем відвідання нотаріуса з метою посвідчення договору купівлі-продажу будинку та подальшої реєстрації права власності на нього в установленому законом порядку.
Однак, в зв`язку із широкомасштабним вторгненням російської федерації на територію України можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку втрачена, враховуючи, що жодних засобів зв`язку з відповідачем немає, вона виїхала у невідомому напрямку та за місцем проживання не знаходиться, що позбавляє її права на власність.
Щодо явки сторін.
Представник позивача надала свої пояснення в режимі відеоконференції, інші сторони належним чином повідомлені про час та місце судового перегляду справи. Заяв та клопотань про відкладення суду не надавали. Що не заважає апеляційному перегляду у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представницю позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , вбачається, що замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3 . У технічному паспорті житловий будинок зазначено літерою «А» та господарські будівлі: прибудова під літерою «а», погріб під літерою «а», дворова вбиральна під літерою «В», сараю під літерою «Б» і огорожа позначена №1-3, колонка питна – «4, яма вигрібна яма - №5, вимощення-І. Після проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна встановлено, що він відповідає таким характеристикам: А-житловий будинок загальною площею 76,8 кв.м., житлова площа -43,7 кв.м.; коридор площею 3,8 кв.м, коридор площею – 10,4 кв. м., ванна 4,1 кв.м., кухня 14,8 кв.м., кімната 17,5 кв.м., кімната 14,8 кв.м., кімната 11,4 кв.м. Вид опалення в житловому будинку автономне.
З акту від 26.09.2022 року про підтвердження проживання ОСОБА_1 в будинку розташованому по АДРЕСА_1 вбачається, що остання фактично проживає без реєстрації в зазначеному будинку та без правовстановлюючих документів з 2012 року.
За частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 стаття 12 ЦПК України).
За частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
За змістом частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Частина третя статті 334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно із частиною 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
Так, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не наявні інші підстави нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року, у справі № 363/230/18.
Суд зазначає, що сторона позивача не довела факту безповоротного ухилення ОСОБА_3 з моменту отримання грошей за будинок від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України.
На підтвердження своїх вимог позивачкою не надано жодних належних доказів на доведення обставин щодо безповоротного ухилення власниці будинку від нотаріального посвідчення договору, та існування об`єктивних перешкод, що позбавляли позивачку можливості протягом дванадцяти років з часу укладення договору, вчинити дії щодо нотаріального посвідчення договору.
Доводи позивачки про те що відповідач відмовляється з`являтися до нотаріальної контори, не заслуговують на увагу та не доводять обставин, необхідних для визнання правочину дійсним.
Водночас покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 також не засвідчують про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку та вказують лише на факт домовленості про намір укласти договір купівлі-продажу будинку.
Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 221/5196/16-ц.
Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторона позивача реалізувало своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Апелянт не спростував жодні з наведених головних підстав відмови у задоволенні його позову.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Крім того, судова колегія глибоко переконана , що покладання позивачем на суд не властивих функцій протирічить принципу розподілу владних повноважень в державі і може призвести до підміни функціоналу одних державних органів іншими. Як неодноразово в своїх рішеннях пересвідчував ЕСПЛ право на доступ до правосуддя не є безмежним і вимагає належного обгрунтування підстав звернення до суду, що у цій справі, на думку колегії, не було належно обгрунтовано. 
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 30 квітня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий суддя                                                         В.В. Кострицький

Судді                                                                         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко