Номер провадження: 22-ц/813/5532/24 
Справа № 493/428/24
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.10.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 16 квітня 2024 року у складі судді Ільніцької О.М., 
встановив:
У березні 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/8 частки спадкового майна.
Одночасно з пред`явленням позову до суду позивач подала заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що вона є спадкоємцем її батька  ОСОБА_5 , який, перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , набув право спільної сумісної власності подружжя на майно, що юридично оформлене та зареєстроване на відповідача  ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1548296851206, земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0191, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492035751206, земельну ділянку площею 0,0441 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0192, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492043451206, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортний засіб ВАЗ-2121, 1993 року випуску, з об`ємом двигуна 1590 куб. см; транспортний засіб DAF 95 XF 430, 2001 року випуску, з об`ємом двигуна 11600 куб. см, який після смерті спадкодавця перереєстрований на іншу особу.
Крім позивача спадкоємцями померлого  ОСОБА_5 є відповідачі: дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_4 .
Позивач вважає, що за час розгляду справи, що може зайняти досить тривалий час, відповідачі можуть вчинити дії, спрямовані на відчуження зазначеного нерухомого майна, чи вчинити інші дії, що можуть ускладнити виконання рішення суду та захист її прав та інтересів. При цьому обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони вчинення реєстраційних дій є співмірним та найменш обтяжливим, що не обмежує відповідачів у користуванні спірним нерухомим майном, а їх вжиття лише сприятиме збереженню існуючого становища на час розгляду справи та жодним чином не зумовить фактичного вирішення справи по суті, тому  ОСОБА_1 просить суд вжити заходи забезпечення позову в даній цивільній справі шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам, а також іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав, та накладення арешту на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1548296851206, земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0191, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492035751206, земельну ділянку площею 0,0441 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0192, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492043451206, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 16 квітня 2024 року заяву  ОСОБА_1  про забезпечення позову у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/8 частки спадкового майна задоволено: накладено арешт на: 1) житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1548296851206; 2) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0191, розташовану в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492035751206; 3) земельну ділянку площею 0,0441 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0192, розташовану в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492043451206. Заборонено суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, а також іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав, щодо нерухомого майна, а саме: 1) житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1548296851206; 2) земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0191, розташованої в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492035751206; 3) земельної ділянки площею 0,0441 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0192, розташованої в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492043451206.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду,  ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 16 квітня 2024 року, а заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - залишити без задоволення в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 260 ЦПК України, оскільки в її мотивувальної частини не зазначені мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закон, яким керувався суд, постановляючи ухвалу, а в її резолютивної частини не зазначено висновків суду. 
Крім того, з позовних вимог вбачається, що позивачка намагається визнати право власності на частку 1/8 спадкового майна на будинок, земельні ділянки. Разом з тим, ухвалою від 16.04.2024 накладений арешт та заборона вчинення реєстраційних дії на 1/1 частку житлового будинку з господарськими будівлями, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1548296851206, на 1/1 частку земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0191, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492035751206 та на 1/1 частку земельної ділянки площею 0,0441 га, кадастровий номер 5120610100:02:007:0192, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 492043451206, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, в будь-якому випадку ці заходи забезпечення позову не є співмірними, оскільки порушують права інших спадкоємців, в тому числі власниці будинку, земельних ділянок, тобто застосовані заходи забезпечення позову у вісім раз більше, ніж заявлені позовні вимоги.
Також, як на підставу скасування ухвали суду зазначає, що суд першої інстанції зазначив ризики щодо перереєстрації транспортного засобу на іншу особу. При цьому, якраз на транспортні засоби не був накладений арешт та заборона, навпаки заходи застосовані щодо нерухомого майна. Правові підстави відчуження рухомого та нерухомого майна зовсім різні, а тому ОСОБА_2 могла відчужувати транспортний засіб в силу діючого законодавства, і як наслідок, з її боку немає порушень, що не спростовується аргументами та доводами в позовній заяві. Таким чином, суд першої інстанції припустився хибних висновків, оскільки відсутні правові підставі щодо відчуження нерухомого майна з вищезазначених підстав, і як наслідок відсутні будь-які ризики щодо відчуження нерухомого майна, що підтверджується матеріалами цивільної справи. Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б підтвердили ухилення від обов`язку відповідачів, зокрема, на час постановлення ухвали від 16.04.2024 року судом не встановлено жодних обставин, які б вказували на вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад вчинення підготовчих дій щодо реалізації майна відсутні. Сама лише потенційна можливість ухилення її від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для продовження дії застосованих заходів забезпечення позову. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 10.10.2024 з`явився: представник скаржника ОСОБА_3 - адвокат Саінчук А.О. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, пояснення представника скаржника, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.        
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може ускладнити і зробити неможливим виконання рішення суду, а також призвести до порушення її прав, за захистом яких вона звернувся до суду.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться чи буде знаходитися справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно частин 1 та 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Частиною 1 ст.150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 цієї статті Кодексу); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (п.4 ч.1 цієї статті Кодексу).
Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору в даній цивільній справі є спадкове майно батька позивача, який, перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , набув право спільної сумісної власності подружжя на майно, що юридично оформлене та зареєстроване на відповідача   ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, земельні ділянки та транспортні засоби ВАЗ-2121 і DAF 95 XF 430, який після смерті спадкодавця перереєстрований на іншу особу.
Отже, з вказаного слідує, що між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існує спір з приводу нерухомого майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 . 
Накладаючи арешт на житловий будинок та земельні ділянки, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказане майно є предметом спору у даній справі, існують ризики його оформлення на ту чи іншу особу, що може істотно ускладнити захист прав та інтересів позивачки ОСОБА_1 , яка також претендує на спадкове майно як спадкоємець за померлим ОСОБА_5 .
Такий вид забезпечення позову є співмірним і відповідає заявленим позовним вимогам, є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення про задоволення позову.
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 260 ЦПК України, оскільки в її мотивувальної частини не зазначені мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закон, яким керувався суд, постановляючи ухвалу, а в її резолютивної частини не зазначено висновків суду. 
Проте вказані доводи скаржника є безпідставними, оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена у відповідності до положень ст. 260 ЦПК України, зокрема, в ній зазначені обставини, на які посилалася позивачка у заяві про забезпечення позову та наведено норми процесуального права, якими врегульовано порядок вирішення питання про забезпечення позову, на підставі чого і дійшов висновку про необхідність забезпечення позову, шляхом накладення арешту на житловий будинок та земельні ділянки, оскільки невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може ускладнити і зробити неможливим виконання рішення суду, а також призвести до порушення її прав, за захистом яких вона звернувся до суду.
Посилання скаржника про те, що заходи забезпечення позову не є співмірними, оскільки порушують права інших спадкоємців, в тому числі власниці будинку, земельних ділянок, тобто застосовані заходи забезпечення позову у вісім раз більше, ніж заявлені позовні вимоги є безпідставними, з огляду на те, що співмірність  заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу. Враховуючи, що позивачкою заявлено позов про визнання права власності на спадкове майно, тому застосований судом спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно  є  співмірним пред`явленим позовним вимогам.
Інші доводи апеляційної скарги про те, щов матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на вчинення відповідачами підготовчих дій щодо реалізації майна є необґрунтованими, оскільки згідно процесуального закону умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. 
Крім того, як встановлено матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 вже після смерті спадкодавця перереєструвала на іншу особу транспортний засіб DAF 95 XF 430, 2001 року випуску, який входить до переліку спадкового майна, а тому незадоволення заяви про забезпечення позову може призвести до того, що новий власник, який дійсно не позбавлений права розпорядження майном, має змогу реалізувати предмет спору і як наслідок з`явиться інший новий власник, що може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
За цих обставин, ухвала суду першої інстанції є законна та обґрунтована, підстав для її зміни чи скасування немає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, судом застосовано правильно норми права, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність ухвали суду. 
Щодо вимог ОСОБА_3 про постановлення окремої ухвали Одеським апеляційним судом та направлення її до ДСА України, ДП «Інформаційні судові системи», ДП «Центр судових сервісів» та інші компетентні органи, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст. 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Згідно із ч.1 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено: «окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду».
Однак, колегія суддів вважає, що правові підстави для постановлення окремої ухвали у даній справі відсутні, оскільки в даному випадку, судом апеляційної інстанції не встановлено порушень в діяльності вищевказаних юридичних осіб. 
Щодо долученої до матеріалів справи ухвали Балтського районного суду Одеської області від 02.08.2024, якою суд на підставі ст. 158 ЦПК України скасував заходи забезпечення позову, вжиті оскаржуваною ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 16.04.2024, слід зазначити, що відповідно до ч.1, 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Тобто за змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За цих обставин, ухвала суду першої інстанції є законна та обґрунтована, підстав для її зміни чи скасування немає.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 16 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.11.2024

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                  Л.М. Вадовська 

О.С. Комлева