ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
20 листопада 2024 року
м. Київ
 
справа № 757/56545/20-ц 
провадження № 61-16814св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ваканда», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон»,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року у складі судді Вовка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда» (далі - ТОВ «Ваканда»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» (далі - ТОВ «ФК «Арагон»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М. А., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними, скасування рішення державного реєстратора.
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,50 км. м, реєстраційний номер: 2079232980000, що належить йому на праві власності , та встановлення заборони вчиняти дії, а саме: заборонити ТОВ «Ваканда» та будь-яким іншим особам вчиняти  дії, пов`язані з укладенням будь-яких правочинів, зокрема але не  виключно, укладанням договорів про відступлення права вимоги за іпотечним договором, договорів продажу (купівлі-продажу), договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідних застережень в іпотечному договорі та інших, стосовно зазначеної квартири, а також вчиняти дії пов`язані із державною  реєстрацією речових прав на нерухоме майно зазначених вище правочинів; заборонити ТОВ «Ваканда» та будь-яким іншим особам вчиняти дії,  пов`язані з примусовим зверненням стягнення (відчуження без згоди власника)  на предмет іпотеки - зазначеної квартири, яка належить йому на праві власності.
 
Заяву обґрунтував тим, що 12 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А. було здійснено реєстрацію за ТОВ «Ваканда» права власності на предмет іпотеки, а саме належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Зазначив, що вказана реєстрація відбулась в порушення встановленої заборони (мораторію) згідно із положеннями Закону України «Про споживче кредитування», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній  валюті» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті». 30  листопада 2020 року наказом Міністерства юстиції України № 4155/5 таку реєстрацію було скасовано як незаконну, а вказану квартиру повернуто у його власність.
 
З огляду на це позивач вважав, що за час розгляду цієї справи в інтересах відповідача ТОВ   «Ваканда» може бути повторно вчинено дії щодо незаконного відчуження, звернення стягнення, набуття у власність його квартири, а також вчинення інших реєстраційних дій, пов`язаних із такими правочинами, що унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення його позовних вимог, що є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023   року, заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.                  Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,50 кв. м, реєстраційний номер: 2079232980000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 Заборонено ТОВ «Ваканда» та будь-яким іншим особам вчиняти дії, пов`язані з укладенням будь-яких правочинів, зокрема але не виключно, укладанням договорів про відступлення права вимоги за іпотечним договором, договорів продажу (купівлі-продажу), договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідних застережень в іпотечному договорі та інших, стосовно квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,50 кв. м, реєстраційний номер: 2079232980000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , а також вчиняти дії, пов`язані із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно на підставі вказаних вище правочинів. Заборонено ТОВ «Ваканда» та будь-яким іншим особам вчиняти дії, пов`язані з примусовим зверненням стягнення (відчуження без згоди власника) на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ,  загальною площею 43,50 кв. м, реєстраційний номер: 2079232980000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . 
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір, а невжиття заходів забезпечення позову впливатиме на ефективність захисту та ускладнить виконання гіпотетичного рішення суду про задоволення вимог позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
У листопаді 2023 року ТОВ «Ваканда» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. 
 
Як на підставу касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема статей 149, 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не звернули уваги на те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (в тому числі й нерухоме) допускається виключно стосовно майна, яке належить відповідачу або підлягає передачі йому і знаходиться у відповідача чи інших осіб, натомість спірна квартира АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт, належить позивачу на праві власності;
 
-  не врахували, що предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів та скасування рішення державного реєстратора;
 
-  проігнорували, що заява позивача про забезпечення позову не містить будь-якого документального обґрунтування наявності фактичних обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду;
 
-  не звернули увагу не те, що саме лише посилання позивача на потенційну можливість відчуження заявником спірної квартири без надання відповідних доказів, що підтверджують ці обставини, є лише припущенням, які не можуть бути достатніми підставами для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно;
 
-  не надав належної оцінки тому факту, що інші застосовані судом заходи забезпечення позову, які пов`язані з обмеженням права заявника, як іпотекодержателя, на розпорядження спірною квартирою шляхом укладення цивільно-правових угод та реалізації прав іпотекодержателя, за своїм змістом та правовими наслідками є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог у справі, оскільки мають ознаки часткового вирішення спору по суті та фактично зводяться до застосування наслідків недійсності правочину;
 
-  не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від  14 грудня 2022 року у справі № 904/1513/22, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18, від 21 січня 2019 року у справі № 902/483/18, від 28 серпня 2019 року у справі № 910/4491/19, від 12 травня 2020 року у справі № 910/14149/19, від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц.
 
Також у касаційній скарзі ТОВ «Ваканда» виклало клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року.
 
У січні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Ваканда», в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 листопада 2023 року касаційну скаргу ТОВ «Ваканда» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року поновлено ТОВ «Ваканда» строк на касаційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від  07  вересня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від  04  жовтня 2023 року; відкрито касаційне провадження у справі за  касаційною скаргою ТОВ «Ваканда» з підстав визначених абзацом 6 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Печерського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 757/56545/20-ц; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
 
У лютому 2024 року виділені матеріали справи № 757/56545/20-ц надійшли до Верховного Суду.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2024 року справу№ 757/56545/20-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.   
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний    Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1  у грудні 2020 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Ваканда», ТОВ «ФК «Арагон», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М. А., ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними, скасування рішення державного реєстратора.
 
Предметом позову у цій справі є, зокрема, вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеного між ТОВ «Ваканда» та ТОВ «ФК «Арагон», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М. 23 грудня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3184; визнання недійсним іпотечного договору № 3628-90303/1212, укладеного між ТОВ «Ваканда» та ТОВ «ФК «Арагон», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Греком А. В. 27 грудня 2012 року та зареєстрованим в реєстрі за № 3534, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 43,50 кв. м, реєстраційний номер: 2079232980000; скасування рішення державного реєстратора (реєстраційну дію) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про реєстрацію ТОВ «Ваканда» як іпотекодержателя стосовно квартири АДРЕСА_1 .
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову.
 
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначив, що забезпечення позову спрямоване проти повторних незаконних дій відповідача ТОВ  «Ваканда», який в порушення встановленої заборони (мораторію) згідно із  законами України «Про споживче кредитування», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» раніше здійснив протиправне переоформлення права власності на предмет іпотеки, яке було скасоване в адміністративному порядку.
 
Також матеріали справи свідчать про те, що предмет іпотеки -  квартира                 АДРЕСА_1 , загальною площею 43,50  кв.  м, реєстраційний номер: 2079232980000, на момент вирішення судами попередніх інстанцій питання про забезпечення позову, перебувала у власності позивача.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір, а невжиття заходів забезпечення позову впливатиме на ефективність захисту та ускладнить виконання гіпотетичного рішення суду про задоволення вимог позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором.
 
Верховний Суд з такими висновками судів погодитись не може з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування
 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб,  а також заборона вичиняти певні дії.
 
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
 
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в  тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. 
 
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19). 
 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
 
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули.
 
Суди не врахували, що відповідно до статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту лише щодо майна, яке належить відповідачеві.
Проігнорували, що матеріали справи, яка переглядається, та доводи позивача свідчать про те, що спірне майно (предмет іпотеки) - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею  43,50 кв. м, реєстраційний номер: 2079232980000, на момент вирішення судами попередніх інстанцій питання про забезпечення позову перебувала у власності позивача  ОСОБА_1 .  
 
Тому суди помилково дійшли висновку про наявність підстав для застосування такого заходу забезпечення позову у цій справі як накладення арешту на майно.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року у  справі № 755/5333/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
 
Також суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили належну оцінку обґрунтованості доводів заявника (позивача) щодо необхідності вжиття й такого заходу забезпечення позову, як заборона вчення дій, пов`язаних з укладенням будь-яких правочинів, державною  реєстрацією речових прав на нерухоме майно зазначених вище правочинів, та вчинення дій, пов`язаних з примусовим зверненням стягнення (відчуження без згоди власника)  на предмет іпотеки; не  з`ясували співмірність такого виду забезпечення позову позовним вимогам, не  дослідили, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, належним чином не обґрунтували необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника. 
 
Крім того, суди не врахували, що наслідком гіпотетичного задоволення вимог  позову ОСОБА_1  є лише повернення до первісного іпотекодержателя права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, натомість весь час  вирішення спору (розгляду справи судом) дійсний іпотекодержатель (стягувач) буде обмежений в законному праві задоволення вимог боргу позивача    за кредитним договором, який не був фактично погашений             боржником.  
 
Отже, застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона вчинення дій,  пов`язаних з укладенням будь-яких правочинів, державною  реєстрацією речових прав на нерухоме майно зазначених вище правочинів та вчинення дій,  пов`язаних з примусовим зверненням стягнення (відчуження без згоди власника)  на предмет іпотеки, є необґрунтованим у цій справі, не відповідає змісту порушеного (на думку позивача) права та не є співмірними із заявленими вимогами.
 
За таких обставин оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій  про задоволення заяви позивача про забезпечення позову підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог такої заяви позивача.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги  
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове  рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм  матеріального права або порушенням норм процесуального                       права. 
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).
 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової  палати Касаційного цивільного суду вважає, що доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
З огляду на висновок Верховного Суду щодо суті касаційної скарги та скасування  оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі,   з   ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог заяви, із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ваканда» підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 4 954,00 грн (2 270,00 + 2 684,00).  
 
Керуючись статтями 141, 400, 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда» задовольнити. 
 
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
 
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними, скасування рішення державного реєстратора. 
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда» судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 4 954 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є  остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник       Судді:І. Ю. Гулейков        Б. І. Гулько        Г. В. Коломієць        Р. А. Лідовець