КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/16889/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                  Справа № 761/11732/24
 
11 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Герасимовської Наталі Миколаївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням ОСОБА_2 , у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 30 квітня 2010 року між ним, ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстровано у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім`ї. 
За час проживання у шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Зазначав, що він з відповідачкою прожили у шлюбі більше 10 років, вели спільне  господарство, будували міцні сімейні відносини. Однак останні декілька років подружні стосунки у нього з  ОСОБА_1 не складаються через  відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, у зв?язку з чим вони не можуть надалі проживати разом як сім?я.
 Вказував, що на даний час між ними фактично відсутні будь-які відносини, які властиві саме  сім?ї, і подальше спільне проживання з  ОСОБА_1 , як подружжя, є неможливим, а тому він дійшов висновку, що розлучення - це єдиний вихід для нього та відповідачки побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім?ю їхніх спільних дітей.
З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_3 просив суд розірвати шлюбу між ним, ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбузадоволено.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 квітня 2010 року у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 583, розірвано.
Не погоджуючись з рішенням першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Герасимовська Наталя Миколаївнаподала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року змінити,  виключивши з його тексту словосполучення: «сторони припинили вести спільне господарство, проживають окремо з березня 2022 року, після того як відповідачка з дітьми виїхала за кордон, а також подружні відносини не підтримують».
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині  ухвалено при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 112 СК України, не з`ясував фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, не взяв до уваги ту обставину, що сім`я має двох малолітніх дітей, відповідно до вимог ст. 111 СК України не вжив належних заходів щодо примирення подружжя з ціллю збереження сім`ї на шість місяців, про які просила відповідачка, та дійшов до помилкового висновку про неможливість збереження сім`ї та необхідність розірвання шлюбу між сторонами без зазначення підстав для цього, водночас, зазначивши невірний час припинення шлюбних відносин. Також позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження факту припинення шлюбних стосунків між сторонами та неможливості примирення.
Зазначає, що відповідачка разом з дітьми в березні 2022 року спочатку виїхала до Польщі, а після цього -  до Сполучених Штатів Америки.
Виїзд за межі України був обумовлений, перш за все, збройною агресією росії щодо України, а також тим, що одна з доньок, ОСОБА_6 , є дитиною з особливими потребами, дитиною-інвалідом від народження, причому на виїзді насамперед наполягав чоловік ОСОБА_3 
01 серпня 2022 року відповідачка разом з дітьми повернулася в Україну, де перебувала до 23 серпня 2022 року.
В цей період вони проживали разом за адресою АДРЕСА_1 . 17 серпня 2022 року  відповідачка  на прохання чоловіка відкрила ФОП, та видала йому довіреність на представництво її інтересів, як фізичної особи-підприємця, з будь-яких питань. За наполяганням ОСОБА_3 відповідачка, як ФОП, уклала 18 серпня 2022 року з ТОВ «ОСТ-ІНВЕСТ КОМПАНІ» договір про поставку товару та 22 листопада 2022 року надала інформацію до AT КБ «ПриватБанк» щодо своєї підприємницької діяльності, в якій повідомила, що за весь час ведення господарської діяльності з 16 серпня 2022 року вона має двох контрагентів- ТОВ СКД АВТО, де директором був її чоловік, та ТОВ «ОСТ-ІНВЕСТ КОМПАНІ».
Факт ведення спільного господарства, стійких сімейних зв`язків підтверджується квитанціями/ випискою з рахунку, відкритих на її ім?я, що вказує на сплату комунальних послуг та оплату за обслуговування будинку та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 , а також за адресою    АДРЕСА_3 за зареєстрованим місцем проживання позивача у період з 18.01.2024 року по 15.04.2024року.
Із особистого листування за липень 2022 року також вбачається, що чоловік турбується про відповідачку і дітей та обоє з подружжя мають бажання скоро зустрітися. Про підтримання постійного контакту між подружжям свідчать і фото станом на 11 серпня 2022 року, 05січня 2024 року.
Ведення спільного бюджету, наявність спільних прав та обов`язків підтверджується банківськими переказами, а саме: випискою з AT БК «ПриватБанк» за пeріод з 22.06.2022 року по 11.04.2023 року, випискою за період з 12.04.2023 року. по 11.04.2024 року ФОП ОСОБА_1 .
Про наміри позивача розірвати шлюб  відповідачці стало відомо 23 березня 2024 року під час особистої розмови сторін. 02 квітня 2024 року вона отримала повідомлення щодо направлення чоловіком позовної заяви до суду. Проти розлученнякатегорично заперечувала, у зв`язку з чим скерувала до суду клопотання про примирення від 03 травня 2024 року, в якому просила надати шестимісячний строк для примирення подружжя.  
Наведені обставини, на переконання сторони відповідача, свідчать про неспроможність доводів позивача і безпідставність висновків суду щодо припинення ведення спільного господарства між подружжям з часу коли вона виїхала з дітьми за кордон - з березня 2022 року.
При цьому, у судовому засіданні представники сторін зазначали, що між сторонами вже існує спір про поділ майна подружжя, який перебуває на розгляді Дарницького районного суду міста Києва, справа № 753/13443/24.
Однак, незважаючи на вмотивовані заперечення зі сторони відповідача щодо встановлення часу припинення шлюбних відносин між сторонами з березня 2022 року, незважаючи на заявлене нею клопотання про відкладення розгляду справи, розуміючи всі наслідки викладення таких висновків у рішенні суду і його преюдиціальний характер для справи про поділ майна подружжя - в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції встановлено, що «сторони припинили вести спільне господарство, проживати окремо з березня 2022 року, після того як відповідачка з дітьми виїхали за кордон, а також подружні відносини не підтримують». Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження цього висновку ні позивач, ні суд у своєму рішенні не зазначили, а тому такі висновки суду першої інстанції, на думку сторони відповідача, будуються на припущеннях.
В частині порушення норм процесуального права зазначає, що відповідач  ОСОБА_1 заявила про своє бажання брати участь у судовому засіданні 15 серпня 2024 року безпосередньо, через систему відеоконференцзв`язку, але не змогла своєчасно вийти на зв?язок, однак суд вирішив спір по суті, незважаючи на клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, чим, на думку сторони відповідача, порушив право сторони на справедливий судовий розгляд справи.
 У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3   адвокат Поліщук Світлана Юріївна просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року- без змін.
Зазначає, що сторона відповідача не обгрунтувала наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення, а доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції права відповідачки на справедливий судовий розгляд у зв`язку з її неявкою в судове засідання 15 серпня 2024 року в режимі відеоконференції не узгоджується із законом, оскільки саме сторона несе ризики неможливості участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Щодо припинення шлюбних відносин сторона позивача вказує, що звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_3 зазначав, що останніх декілька років подружні стосунки не складаються через відсутність взаєморозуміння між подружжям, розходженням поглядів на сімейні відносини, у зв`язку з чим вони не можуть як сім`я проживати надалі разом, виконувати сімейні обов`язки».
Дану обставину відповідачка не оспорила та не спростувала шляхом подання відзиву на позов.
В матеріалах даної цивільної справи наявні копії паспортів відповідачки та дітей щодо дати виїзду з України у березні 2022 року, які, на переконання сторони позивача підтверджують, що з березня 2022 року сторони  проживають   окремо, що виключає ведення спільного господарства.
Також всудовому засіданні сторони, за участі їх представників, визнали той факт, що вони разом не проживають з березня 2022 року.
Звертає увагу суду і на особисте листування сторін з додатку WhatsApp, з якого  вбачається, що відповідачка про наявність у позивача близьких стосунків з іншою жінкою знала з осені 2023 року та саме відповідачка вже в листопаді 2023 року пропонувала розірвання шлюбу, проти якого позивач не заперечив. З листування між сторонами справи за грудень 2023 року вбачається той факт, що сторони не перебували у шлюбних відносинах.
Тому, на переконання сторони позивача, будь-які прохання сторони відповідача, що викладені в апеляційній скарзі, в частині виключення з тексту оскаржуваного рішення відомостей щодо дати припинення шлюбних відносин нівелюються поведінкою самої сторони.
Посилаючись на те, що стороною відповідача одночасно з поданням апеляційної скарги не подавалось клопотання про дослідження нових доказів, зважаючи на відсутність у сторони скаржника непереборних обставин, які б унеможливлювали подання таких доказів до суду першої інстанції, приймаючи до уваги відсутність в ухвалі про відкриття апеляційного провадження відомостей про вирішення питання щодо поважності/неповажності причин не подання стороною скаржника   вказаних доказів до суду першої інстанції, сторона позивача вважає, що підстав для прийняття та дослідження судом апеляційної інстанції долучених до апеляційної скарги документів не вбачається.
За доводами відзиву сторони позивача підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з мотивувальної частини відомостей про припинення шлюбних відносин сторін з березня 2022 року у суду апеляційної інстанції немає, оскільки судом першої інстанції не було порушено норми процесуального права.
 В судовому засіданні  представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат  Герасимовська  Наталя Миколаївна  повністю підтримала доводи апеляційної скарг  та просила її задовольнити.
          Представник позивача ОСОБА_3 адвокат  Поліщук  Світлана Юріївна в судовому засіданні проти  доводів апеляційної скарги заперечувала, вважала  їх безпідставними, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30.04.2010 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім`ї між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис серії НОМЕР_1  (а.с.11).
Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільних дітей: дочку- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 ( а.с. 9-10).
         Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції посилався на те, що  сторони припинили вести спільне господарство, проживають окремо з березня 2022 року, після того як відповідачка з дітьми виїхала за кордон, а також подружні відносини не підтримують.
         За таких обставин, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
        Колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Приписами статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. 2 ст. 36, ст. 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Частиною першою статті 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Суд першої інстанції, встановивши, що причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, сторони живуть окремо, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.
Доводи  апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 112 СК України,  не взяв до уваги ту обставину, що сім`я має двох малолітніх дітей, відповідно до вимог ст. 111 СК України не вжив належних заходів щодо примирення подружжя, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.
Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.
Із матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Герасимовська Наталя Миколаївна подала до суду першої інстанції клопотання про надання строку для примирення.
Представник позивача в судовому засіданні 13 червня 2024 року зазначав, що наміру на примирення немає, та просив відмовити у задоволенні клопотання та розірвати шлюб.
 13 червня 2024 року Шевченківським районним судом міста Києва було винесено ухвалу, якою клопотання представника відповідача  ОСОБА_1 про надання подружжю строку для примирення задоволено частково.
Провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1  про розірвання шлюбу зупиненота наданосторонам строк для примирення тривалістю 2 (два) місяці, а саме: до 13.08.2024 року.
 З викладеного вбачається, що судом було вжито заходів для примирення подружжя, проте таке примирення не відбулося ні протягом часу перебування даної справи в провадженні суду з березня 2024 року, ні  в період надання строку для примирення.
При цьому позивач  ОСОБА_3 наполягав на розірванні шлюбу.
Будь-яких доказів на спростування цих обставин та можливості збереження шлюбу відповідачка суду не надала.
За таких обставин колегія суддів вважає, що  судом першої інстанції були створені всі умови та надано час для того, щоб сторони змогли вирішити свої питання, знайти взаєморозуміння та примиритися. Однак, примирення є лише бажанням сторони відповідача, що категорично не підтримується позивачем.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції булопорушено норми процесуального права, а саме те, що відповідач  ОСОБА_1 заявила про своє бажання брати участь у судовому засіданні 15 серпня 2024 року безпосередньо за допомогою системи відеоконференцзв`язку, але не змогла своєчасно вийти на зв?язок, однак суд вирішив спір по суті, чим порушив право відповідачки на справедливий судовий розгляд справи, колегія суддів відхиляє як безпідставні, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку, коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
При цьому, як вбачається із матеріалів справи у судовому засіданні 15 серпня 2024 року приймала участь представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Герасимовська Наталя Миколаївна, яка відповідно до ордера про надання правової допомоги  серії АА № 1439577 здійснювала представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 в Шевченківському районному суді міста Києва.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача в частині висновків суду першої інстанції щодо часу фактичного припинення ведення спільного господарства між подружжям, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення в мотивувальній частині зазначив, що сторони припинили вести спільне господарство з березня 2022 року після того, як відповідачка з дітьми виїхали за кордон.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може і вважає доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставність такого висновку обгрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Зазначаючи у мотивувальній частині рішення про припинення сторонами ведення спільного господарство з березня 2022 року,  після того, як відповідачка з дітьми виїхала за кордон, суд першої інстанції зробив зазначений висновок лише зі слів представника позивача, без встановлення дійсних обставин справи та перевірки їх належними та допустимими доказами, а тому такі висновки суду грунтуються на припущеннях, що є неприпустимим.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про виключення з  мотивувальної частини рішення висновок суду першої інстанції про те, що сторони припинили вести спільне господарство з березня 2022 року, після того, як відповідачка з дітьми  виїхала за кордон.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, щоапеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Герасимовської Наталі Миколаївни підлягає задоволенню частково, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року підлягає зміні, з виключенням з його мотивувальної частини висновку суду про те, що сторони припинили вести спільне господарство з березня 2022 року, після того, як відповідачка з дітьми  виїхала за кордон.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Герасимовської Наталі Миколаївни задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2024 року змінити, виключити з його мотивувальної частини висновок суду про те, що сторони припинили вести спільне господарство з березня 2022 року, після того, як відповідачка з дітьми  виїхала за кордон.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
         Повний текст постанови  складено 14 листопада 2024 року.
        
 Головуючий:                                       Судді: