УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №279/1432/24 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А. 
Категорія 11 Доповідач Борисюк Р. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року 
       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 279/1432/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Барановського Ігоря Івановича на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. у місті Коростені, 

в с т а н о в и в :
У березні 2024 року   ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із даного будинку без надання іншого житлового приміщення та вирішити питання судових витрат.
Позов мотивувала тим, що 04 червня 2008 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який рішенням Коростенського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року було розірвано.
Вона та її син - ОСОБА_3 отримали у власність шляхом приватизації по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 . 
18 травня 2013 року вона та ОСОБА_3 з однієї сторони, а ОСОБА_4 – з іншої сторони, уклали договір міни вище вказаної квартири на житловий будинок по АДРЕСА_1 , тобто вона із сином стали співвласниками цього будинку.
Після отримання у власність вищезазначеного житлового будинку, вона надала згоду на проживання у ньому відповідачу, який там не зареєстрований, але фактично проживає, хоча жодної домовленості між ними щодо користування будинком не існує. 
ОСОБА_2 проживає у будинку проти її волі, систематично порушує правила співжиття, постійно вчиняє сварки, принижуючи її честь та гідність, а тому вона була змушена тимчасово змінити своє місце проживання. 
Зазначала, що Відповідач не є членом її сім`ї, будь-яких угод (найму, оренди) щодо його проживання в будинку між ними немає, крім того, відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 в житловому будинку загальною площею 80.5 м.кв., який належить його матері ОСОБА_5 , тобто житлом відповідач фактично забезпечений. 
Стверджувала, що на її неодноразові звернення з вимогою звільнити будинок ОСОБА_2 не реагує, що порушує її права, як власника будинку, у зв`язку з чим вона була змушена звернутись до суду.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 червня 2024 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі, представник відповідача – адвокат Барановський І.І. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи. 
Зазначає, що суд не належно оцінив пояснення сторін і свідків, наданих у судовому засіданні. Вказує, що ОСОБА_2 проживає у вказаному житлі від моменту його придбання, за згодою із його співвласниками, якими є у рівних долях позивачка і третя особа - ОСОБА_3 . Відповідач вселився у житло, як чоловік своєї дружини (позивача), так як у шлюбі сторони перебували з 04 червня 2008 року по 11 листопада 2018 року, хоча фактично близькі відносини між ними розпочалися з 2005 року та продовжилися і після розлучення, до грудня 2023 року. Підтвердженням цього є те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_6 .
У матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до ОСОБА_2 про його виселення. Також ОСОБА_7 не уповноважена висловлювати позицію щодо обставин позовної заяви від імені третьої особи ОСОБА_3 , як співвласника житла. 
Крім того, сторони мають спільних дітей: сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та, як було вже зазначено, доньку ОСОБА_9 . При ухваленні рішення про розірвання шлюбу, судом не визначено місце проживання дітей з одним із батьків. Отже, батько має такі ж права на проживання з дітьми, як і мати. Оскільки діти проживають у спірному житлі, то батько має право перебувати разом з дітьми у цьому ж житлі. 
Також представник зазначає, що поясненнями сторін та свідків визнано, що вищезазначений будинок має три окремі кімнати, і позивачка мала змогу і проживала в окремій кімнаті. ОСОБА_3 проживає у місті Києві. Таким чином, кімнат у житлі всім особам, які там на даний час проживають, вистачає.
Вважає, що аргументи позивачки, що відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 , а тому він забезпечений житлом, є беззмістовними. Зокрема, відповідач фактично там не проживає, дане житло не є його власністю, а тому підстави для вселення відсутні. Також вказує на те, що згідно технічного паспорту цієї квартири, її житлова площа становить 53,6 кв. м., де зареєстровано 10-ть осіб, що ставить під сумнів фізичну можливість проживання у ньому всіх зареєстрованих осіб.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
У судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку ОСОБА_2 та його представник - адвокат Барановський І.І. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають доводам скарги. Позивачка та її представник - адвокат Дубенчук М.В. апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого суду - залишити без змін.
Третя особа – ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи без його участі , в якій не заперечував про задоволення апеляційної скарги і просив виселити ОСОБА_2 із будинку.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов такого висновку із тих мотивів, що ОСОБА_2 вселився та набув права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_10 та ОСОБА_3 тимчасово. Відповідач не змінював зареєстроване своє постійне місце проживання, а також відсутні правові підстави постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема, договори оренди, безоплатного користування тощо. Крім того, відповідач не є членом сім`ї позивачки, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Судом встановлено, що 04 червня 2008 року ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який був розірваний рішенням Коростенського міськрайонного суду 12 жовтня 2018 року (а.с.13).
Згідно копії свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 28 лютого 2024 року, зареєстровано шлюб між громадянами ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу: « ОСОБА_11 » (а.с.74). 
27 березня 2024 року ОСОБА_10 отримала паспорт громадянина України, де зазначено її прізвище « ОСОБА_11 » (а.с.64). 
На підставі договору міни від 18 травня 2013 року позивач та її син ОСОБА_3 стали співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Кожному належить по 1/2 частині вказаного житлового будинку (а.с.7-8, 9-10).
Після отримання у власність даного житлового будинку позивач надала згоду на проживання в ньому відповідача, який у ньому проживає на даний час, що сторонами не заперечується.
Згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.20).
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання   і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням ( частина 1 статті 156 ЖК УРСР). Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Тобто, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи              з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом  і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного    і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві   в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Твердження ОСОБА_2 про те, що він проживає у вказаному житлі від моменту його придбання, за згодою із його співвласниками, якими є у рівних долях позивачка і її син - ОСОБА_3 та те, що відповідач вселився у житло як чоловік своєї дружини (позивача), є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 з моменту розірвання шлюбу не є членом родини позивачки. Будь-яких правових угод на можливість користування і проживання будинком між ним та співвласниками не укладалося.
Також, необхідно враховувати ту обставину, що відповідач має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 ). Дана квартира належить на праві власності матері відповідача – ОСОБА_5 (а.с.50-52), і доказів неможливості користування цим житлом відповідачем не надано і таких не встановлено судом.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі відносно того, що відповідач вносив власні кошти на придбання спірного будинку є безпідставними, оскільки вказане нерухоме майно перейшло у власність позивачки та її сина за договором міни і докази внесення грошових коштів у зв`язку із цим у матеріалах справи відсутні.
Також не може бути підставою у відмові задоволення позову факт проживання у даному будинку спільних дітей сторін, оскільки нормами матеріального права вказана обставина не впливає на вирішення питання усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном.
Отже, із врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що ОСОБА_2 не має правових підстав проживати у будинку АДРЕСА_1 ,у зв`язку з чим підлягає виселенню без надання їй іншого жилого приміщення.
Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 522/16228/19-ц та від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21.
Інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства.
Колегія суддів також зазначає, що місцевий суд правильно встановив правову природу заявленого позову, обставини справи, у достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
Таким чином, правові підстави для скасування судового рішення з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Барановського Ігоря Івановича залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 червня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 12 грудня 2024 року.