ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 листопада 2024 року
м. Київ
 
справа № 462/6859/21
 
провадження № 61-12858св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_4 ; 
треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лозинська Оксана Михайлівна, житлово-будівельний кооператив № 85, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , - адвоката Олексіва Володимира Васильовича на постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.           Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лозинська О. М. (далі - приватний нотаріус ЛМНО Лозинська О. М.), житлово-будівельний кооператив № 85 (далі - ЖБК № 85), ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на частку у майні.
 
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що з 30 листопада 1974 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 , який було розірвано рішенням Залізничного районного народного суду міста Львова від 23 жовтня 1987 року.
 
У 1976 році на їхню сім`ю, яка складалась з чотирьох осіб, а саме вона з чоловіком, їх дочка ОСОБА_3 та її дочка від попереднього шлюбу ОСОБА_2 , виділено квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ЖБК №  НОМЕР_1 , а відповідача ОСОБА_4 прийнято до членів цього кооперативу. 
 
На підставі ордера від 18 листопада 1976 року вони вселилися у зазначену двокімнатну квартиру загальною площею 42,30 кв. м.
 
За час шлюбу та спільного проживання вона та колишній чоловік ОСОБА_4 сплачували пайові внески за квартиру, які повністю сплатили у 1986 році. 
 
Після розірвання шлюбу у 1988 році питання поділу майна подружжя не вирішувалося та спору щодо згаданої квартири не було, оскільки ця квартира призначалася для проживання їхніх внуків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
 
Позивач зазначила, що нещодавно їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 , діючи недобросовісно, без її згоди та відома розпорядився їхнім спільним майном - квартирою АДРЕСА_1 , уклавши 18 лютого 2021 року договір довічного утримання зі своєю падчеркою (дочкою позивача) - ОСОБА_2 , на підставі якого остання набула право власності на вказану квартиру. Таким чим було порушено право позивачки на частку у спільному майні подружжя.
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила: визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним договір довічного утримання від 18 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лозинською О. М. за реєстровими №№ 57, 58; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 лютого 2021 року № 40616550 за ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 січня 2023 року у складі судді Гедз Б. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна квартира  АДРЕСА_1  є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки набута сторонами під час їх перебування у шлюбі, а презумпцію права спільної сумісної власності подружжя відповідачем у справі жодним чином не спростовано. 
 
При цьому, згідно з реєстраційним посвідченням, виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 15 листопада 1996 року, вказана кооперативна квартира на праві особистої власності належить ОСОБА_4 на підставі довідки ЖБК № 85міста Львова від 14 жовтня 1996 року № 138. 
 
Тобто, після розірвання шлюбу, отримання свідоцтва на підтвердження вказаного факту та подальшої реєстрації відповідачем у 1996 році права власності на спірну квартиру, позивач дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності, відтак могла скористатися наданим їй правом пред`явлення вимоги на належне їй майно у спільній сумісній власності подружжя в межах позовної давності. Однак позивач протягом тривалого часу не цікавилася спірною квартирою, питання про вселення до цієї квартири чи про її поділ з 1988 року не ініціювала, а тому на час звернення до суду з даним позовом спливла позовна давність для такої вимоги.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Новінської Л. О. задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір довічного утримання від 18 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лозинською О. М. за реєстровими №№ 57, 58. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 від 18 лютого 2021 року № 40616550 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що спірна квартира  АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки набута сторонами під час їх перебування у шлюбі і презумпцію права спільної сумісної власності подружжя відповідачем у справі жодним чином не спростовано.
 
З таким висновком суду першої інстанції погодилися всі учасники справи, оскільки про це зазначає представник позивачки в апеляційній скарзі, а відповідачі не оскаржували рішення суду першої інстанції.
 
Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, які б порушували право власності позивачки на спірну квартиру до 2021 року, а також - доказів, що право власності позивачки на 1/2 частину спірної квартири оспорювалося чи не визнавалося відповідачем до часу укладення останнім договору довічного утримання від 18 лютого 2021 року. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.
 
Крім того, в позовній заяві  ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя і місцевий суд в мотивувальній частині рішення дійшов висновку про належність цієї квартири до спільного сумісного майна подружжя, натомість не відобразив цього у резолютивній частині рішення, а відмовив у задоволенні позову повністю.
 
При укладенні оспорюваного договору довічного утримання (догляду) від 18 лютого 2021 року ОСОБА_4 надав нотаріусу документи, згідно яких є одноосібним власником квартири  АДРЕСА_1 та не повідомив про обставини набуття цього майна у власність, тому нотаріус не вимагала письмову згоду іншого з подружжя на передачу спірної квартири набувачу у власність, а ОСОБА_1 не надавала таку згоду, як того вимагає частина третя статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним.
 
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання від 18 лютого 2021 року недійсним є обґрунтованими та доведеними, то апеляційний суд дійшов висновку про те, що з метою ефективного захисту прав позивачки необхідно скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказану квартиру, тобто задовольнити частково позовну вимогу ОСОБА_1 про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
 
При цьому, задовольняючи вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину та скасування державної реєстрації за набувачем ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив з того, що право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, тому незважаючи на належність ОСОБА_4 права власності на частину спірної квартири, відповідні вимоги мають бути задоволенні по відношенню до всього майна, як цілісного об`єкта цивільних прав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Олексів В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 тощо, а також - не дослідив зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Залізничного районного суду міста Львова.
 
07 листопада 2023 року справа № 462/6859/21 надійшла до Верховного Суду.
 
13 листопада 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із заявою про залучення її до участі у справі правонаступником ОСОБА_4 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 - відповідач в цій справі, а вона є його єдиним спадкоємцем за законом.
 
13 листопада 2023 року ОСОБА_1 також подала до Верховного Суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти залучення до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника після смерті ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2023 року заяву ОСОБА_3 задоволено та залучено її до участі у справі правонаступником відповідача - ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , - адвоката Олексіва В. В. мотивована тим, що 15 листопада 1996 року ОСОБА_4 одноособово у встановленому законом порядку набув право приватної власності на кооперативну квартиру  АДРЕСА_1 , оплативши самостійно її вартість в повному обсязі. При цьому його колишня дружина - позивач  ОСОБА_1 , шлюб з якою було розірвано в 1988 році, а також дочка - ОСОБА_3 , яка з 1993 року була зареєстрована в цій квартирі, не заявляли жодних претензій щодо права власності на цю квартиру до 21 вересня 2021 року, тобто протягом 25 років, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на час набуття ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру зареєстровані в ній не були і не мали до неї жодного відношення. За таких обставин суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.
 
Оскільки ОСОБА_4 був власником спірної квартири та мав право нею розпорядитися на власний розсуд, тому договір довічного утримання від 18 лютого 2021 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лозинською О. М. за реєстровими №№ 57, 58, є законним і дійсним, відповідно й запис у запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 лютого 2021 року № 40616550 за ОСОБА_2 не підлягає скасуванню.
 
В позовній заяві  ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 та не заявляла вимог про поділ майна подружжя, тому до спірних правовідносин необхідно було застосовувати положення статей 256-257, 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та відповідні висновки Верховного Суду щодо загальної позовної давності тривалістю три роки, а не положення статті 72 СК України, яка визначає позовну давність тільки у випадку поділу майна між подружжям.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 30 листопада 1974 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Залізничного районного народного суду міста Львова від 23 жовтня 1987 року, на підтвердження чого 26 березня 1997 року також видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.50).
 
На підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 09 червня 1976 року № 295  ОСОБА_4 було видано ордер від 23 червня 1976 року на право вселення в квартиру     АДРЕСА_1 (т.1 а.с.56).
 
В списку осіб, які вселялися на підставі ордера у квартиру з правом на житлову площу вказано: ОСОБА_4 (основний квартиронаймач), ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_8 (дочка дружини, яка після укладення шлюбу змінила прізвище на  ОСОБА_8).
 
ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_3 від 14 травня 2002 року (т.1 а.с.10).
 
За таких обставин суди виходили з того, що беззаперечним є те, що на момент вселення у спірну квартиру    АДРЕСА_1  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
На час вселення у вищевказану квартиру вона була кооперативною та належала ЖБК № 85 міста Львова.
 
Перший пайовий внесок на оплату вартості квартири внесено 14 червня 1976 року в сумі 2 384 крб, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 14 червня 1976 року № 156. Сплата наступних внесків здійснювалися відповідно до представленого ЖБК № 85 чорнового журналу обліку про сплату внесків за кооперативні квартири (т.1 а.с.58).
 
Повну оплату пайових внесків за квартиру    АДРЕСА_1  здійснено 10 жовтня 1986 року, що підтверджено довідкою ЖБК № 85 міста Львова від 14 жовтня 1996 року № 138 (т.1 а.с.8).
 
Відповідно до копії довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 4 особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - дочка, внуки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.1 а.с.48).
 
Згідно з копією реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 15 листопада 1996 року, кооперативна квартира   АДРЕСА_1 на праві особистої власності належить ОСОБА_4 на підставі довідки ЖБК № 85 міста Львова від 14 жовтня 1996 року № 138 (т.1 а.с.9).
 
За договором довічного утримання від 18 лютого 2021 року ОСОБА_4 (відчужувач) передав у власність  ОСОБА_2 (набувач) квартиру   АДРЕСА_1 , а взамін цього набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором і забезпечити довічне безоплатне проживання у вказаній квартирі. Договір посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Лозинською О. М. за реєстровими №№ 57, 58 (т.1 а.с.13-14).
 
Апеляційним судом встановлено, що при укладенні зазначеного договору ОСОБА_4 надав нотаріусу документи, згідно яких є одноосібним власником квартири  АДРЕСА_1 та не повідомив про обставини набуття цього майна у власність, тому нотаріус не вимагала письмову згоду іншого з подружжя на передачу спірної квартири набувачу у власність і ОСОБА_1 не надавала таку згоду.
 
На підставі вищевказаного договору довічного утримання до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено запис від 18 лютого 2021 року № 40616550 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру   АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12).
 
Апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, які б порушували право власності позивачки на спірну квартиру до 2021 року, а також - доказів, що право власності позивачки на 1/2 частину спірної квартири оспорювалося чи не визнавалося відповідачем до часу укладення останнім договору довічного утримання від 18 лютого 2021 року.
 
2.   Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника  ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , - адвоката Олексіва В. В. не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Згідно з пунктом 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
 
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час видачі ордера на спірну квартиру та повної сплати пайових внесків (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
 
Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Статтею 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на час видачі ордера на спірну квартиру та повної сплати пайових внесків (далі - ЦК УРСР) визначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
 
Частинами першою, четвертою статті 113 ЦК УРСР передбачено, що  володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 6, 6-1 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 Житлового кодексу Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
 
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
 
Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
В цій справі судами попередніх інстанцій було встановлено, що пай за квартиру  АДРЕСА_1  внесений в ЖБК №  НОМЕР_1 у період перебування  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, тобто за рахунок спільних коштів подружжя і презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу спірне майно не спростована.
 
З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що спірна квартира є спільною власністю подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , адоводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання від 18 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Лозинською О. М. за реєстровими №№ 57, 58, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_4 , діючи недобросовісно, без її згоди та відома розпорядився їхнім спільним майном - квартирою АДРЕСА_1 .
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
За приписами частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
За змістом частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
 
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
 
Водночас пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
 
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
 
Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.
 
Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Також про необхідність встановлювати добросовісність набувача за таким договором зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19.
 
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про те, що за оспорюваним договором довічного утримання від 18 лютого 2021 року ОСОБА_4 передав спірну квартиру у власність ОСОБА_2 , яка є дочкою позивача від попереднього шлюбу і не могла не знати про те, що зазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і  ОСОБА_4 не отримав згоди на його відчуження від  ОСОБА_1 . 
 
За таких обставин, оскільки  ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним набувачем за оспорюваним договором, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання цього договору недійсним.
 
За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державно реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
 
В частині другій статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми права у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
 
Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції.
 
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Отже, в розумінні положень наведеної норми у редакції, чинній з 16 січня 2020 року, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 
Крім того, в пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.
 
За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.
 
Враховуючи викладене, оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 209/1050/21.
 
Враховуючи викладене, оскільки оспорюваний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 лютого 2021 року № 40616550 за ОСОБА_2 вчинено на підставі договору довічного утримання від 18 лютого 2021 року, який визнано недійсним, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 від 18 лютого 2021 року № 40616550 на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
 
Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.
 
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
 
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
 
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
 
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
 
Ураховуючи зазначене, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не пропущено позовної давності на звернення до суду із цим позовом, оскільки спір щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна виник між сторонами лише в 2021 році, а до цього відповідач не заперечував і не оспорював право позивача на спірну квартиру.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 31 жовтня 2018 року у справі  № 367/6105/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 тощо, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження апеляційним судом наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , - адвоката Олексіва Володимира Васильовича залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович