П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/15622/23
Провадження № 22-ц/4815/1000/24

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Панас О.В.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) ухвалено:
17 червня 2024 року в м. Рівне 
без фіксування судового засідання звукозаписувальними
технічними засобами
Повний текст рішення складено: 27 червня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";
відповідач: ОСОБА_1 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Адаменко Тетяна Станіславівна;
відповідача – адвокат Мамай Ірина Євгенівна;

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про захист прав споживача,

в с т а н о в и в:

       У серпні 2023 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами кредитний договір №б/н від 16 січня 2008 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 22 травня 2023 року складалась з 42 615 гривень за тілом кредиту та 7482,13 гривень за відсотками. 
       З наведених міркувань просив стягнути на свою користь з відповідача 50 097,13 гривень. 
       В жовтні 2023 року ОСОБА_1 пред`явила до АТ КБ "Приватбанк" зустрічний позов про захист прав споживача. У своїх вимогах покликалась на те, що 29 квітня 2022 року, коли перебувала в Німеччині, третіми особами були вчинені шахрайські дії та здійснено переказ її грошових коштів. Позивач відразу надіслав повідомлення про зафіксовані підозрілі операції, що могли виявитися шахрайськими, однак заблокував платіжну карту лише після другої операції. За вчинене щодо відповідача кримінальне правопорушення 28 червня 22 року внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.4 ст. 185 КК України. Згодом листом від 19 липня 2022 року № 20.1.0.0.0/7-220719/17261 на звернення ОСОБА_1 з проханням зупинити нарахування відсотків та провести службове розслідування за фактом незаконного списання коштів, АТ КБ "Приватбанк" повідомив, що грошові кошти повернути не може та неправомірно продовжував нарахування та погашення заборгованості. 
       З цих мотивів просила: 1) зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" відновити залишок кредитних коштів на її рахунку, а саме НОМЕР_1 до моменту переказу коштів на суму 25 740 гривень та списання комісії в сумі 990 гривень о 13.57 год. 29 квітня 2022 року та на суму 16 811,60 гривень та списання комісії в сум і 646,6 гривень о 13 год.59 хв. 29 квітня 2022 року; 2) зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" припинити нарахування відсотків, пені, щомісячних платежів та інших штрафних санкцій за користування кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведених операцій (транзакцій) на суму 44 187,60 гривень у період з 13 год. 57 хв. 13 год. 59 хв. 29 квітня 2022 року за картковим рахунком ОСОБА_1 НОМЕР_1 ; 3) стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 2 147,20 гривень. 
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2024 року АТ КБ "Приватбанк" відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Зустрічну позовну заяву задоволено. 
       Зобов`язано АТ КБ "Приватбанк" відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 , а саме НОМЕР_1 до моменту переказу коштів на суму 25 740,00 гривень та списання комісії в сумі 990 гривень о 13.57 год. 29 квітня 2022 року та на суму 16811,60 гривень та списання комісії в сум і 646,6 гривень о 13 год.59 хв. 29 квітня 2022 року.
       Зобов`язано АТ КБ "Приватбанк" припинити нарахування відсотків, пені, щомісячних платежів та інших штрафних санкцій за користування кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведених операцій (транзакцій) на суму 44 187,60 гривень у період з 13 год.57 хв. 13 год. 59 хв. 29 квітня 2022 року за картковим рахунком ОСОБА_1 , а саме НОМЕР_1 .
       Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з банківського рахунку НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 4 415,38 гривень.
       На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де вказувалося про його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про те, що ОСОБА_1 не зверталась до банку з вимогою про блокування аканту в автоматизованій системі банківського обслуговування. Однак саме користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк. До моменту повідомлення користувачем ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе він сам і лише з часу повідомлення користувачем ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. 
Незважаючи на зареєстроване кримінальне провадження за фактом незаконного списання коштів позивача, в ньому не встановлено підозрюваної особи, свідків та обставин вчинення правопорушення. Більше того, наявність кримінального провадження не може вказувати у силу презумпції невинуватості про вчинення злочину щодо особи до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені. На переконання банку, зняття грошових коштів з карткових рахунків стало можливим виключно в результаті розголошення позивачем своєї ідентифікуючої персональної інформації в ході спілкування з третіми особами, що, в свою чергу, призвело до компрометації даних карт та подальшого зняття з них коштів через сторонній сервіс. 
Щодо первинного позову, то матеріали справи містять необхідні для його задоволення докази, зокрема, які підтверджують факт узгодження істотних умов кредитного договору, на підставі яких нараховано заборгованість та факт використання кредитних коштів. 
       З викладених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги, а у задоволені зустрічних вимог відповідача відмовити в повному обсязі
       У поданому відзиві представник відповідача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення, вважаючи обґрунтованим і законним, - без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі та з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
       Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
       Судом попередньої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 16 січня 2008 року.
       Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50 000 гривень, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. 
       З розрахунку позивача станом на 22 травня 2023 року видно, що ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 50 097,13 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 42 615 гривень, а 7482,13 гривень за простроченими відсотками; 00, 00 гривень.
       Також встановлено, що з 22 лютого 2022 року за картковим рахунком ОСОБА_1 виник борг, який станом на 29 квітня 2022 року становив 6 369,79 гривень. Однак ця сума була сплачена. 
       29 квітня 2022 року з картки позивача було перераховано: одним платежем 25 740 гривень та списано комісію в сумі 990 гривень о 13.57 годин та другим платежем в сумі 16 811,60 гривень та списано комісію в сумі 646,60 гривень о 13 год. 59 хв. 
       Проте того дня ОСОБА_1 перебувала в Німеччині. Останній платіж здійснено в валюті - євро, тоді як кошти зняті в гривнях. 
       Позивач надіслав відповідачу повідомлення такого змісту: "Шановна Віра Львівно! Нещодавно за Вашою карткою 5*75 було зафіксовано підозрілі операції, що могли виявитися шахрайськими. На жаль, ми не змогли зв`язатися з Вами за номерами телефонів, які Ви залишили в банку, щоб прояснити ситуацію. Тому з метою безпеки Вашу картку тимчасово заблоковано". Прийшли від Приватбанку також наступні повідомлення: "Дані вашої картки стали відомі шахраям. Будь-ласка отримайте нову картку в будь-якому відділенні", "ваші картки заблоковані, були спроби списання коштів 3-ми особами". 
       Листом від 19 липня 2022 року № 20.1.0.0.0/7-220719/17261 на звернення ОСОБА_1 з проханням зупинити нарахування відсотків та провести службове розслідування за фактом незаконного списання коштів АТ КБ "Приватбанк" повідомив, що 29 квітня 2022 року за її рахунком був здійснений переказ коштів. При здійсненні переказу було коректно введені номер картки, термін дії та СVV2 код. Після чого транзакція була підтверджена 3Dsecure, який надсилався на її фінансовий телефон. Банком зазначено, що чинним законодавством не надано повноважень банку здійснювати повернення проведеного переказу. Тому банк не може повернути переказані кошти. Згодом почав здійснювати списання коштів в рахунок погашення боргу з пенсійної картки відповідача. 26 та 27 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту кіберполіції Національної поліції України з заявами, в яких зазначалось про те, що невідома особа, маючи умисел на таємне викрадення майна з корисливих мотивів, діючи в умовах воєнного стану, вчинила крадіжку грошових коштів в сумі 42 551 гривень з її банківської картки АТ КБ "Приватбанк" № НОМЕР_3 , чим завдала майнової шкоди. Такі звернення було скеровано до поліції Рівненської області, де 28 червня 2022 року внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення за ч.4 ст. 185 КК України. 
       Судом з`ясовано, що на час вирішення спірних відносин проводяться слідчі дії, про які відомо й позивачу. ОСОБА_1 визнана в кримінальному провадженні потерпілою, а проведеними заходами встановлено, що грошові кошти з рахунку знімала невідома особа.
       Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: "відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції".
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: "користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання ПАТ КБ "Приватбанк" на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ "Приватбанк" не надано відповіді. Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними".
       Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18).
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що "встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15".
       Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18).
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 766/19614/18 (провадження № 61-19350св19) вказано, що "суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення. Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19). Колегія суддів також погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_5 , у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню. Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову".
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23) зроблено висновок, що "при відмові у задоволенні позову апеляційний суд вважав, що спірні операції позивачем вчинено за допомогою картки, яка була додана до сервісу Google Pay, який дозволяє безконтактне зняття готівки за допомогою засобів ідентифікації (паролі, QR-код, у тому числі сформований за допомогою системи інтернет-банкінгу, CVV/CVC-кодів, тощо), без розголошення яких інша особа, навіть перевипустивши сім-картку або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б ні зайти до Приват24, ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти з його рахунку. Апеляційний суд вказав, що невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ y мережі Інтернет, і саме клієнт несе повну відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на картці даних (пункт 2.1.4.12.3. Умов), а також за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до розголошення ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію; апеляційний суд не врахував, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними; суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що матеріали справи не містять Умов і правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, тому їх не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування; суд першої інстанції встановив, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; ОСОБА_1 як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів".
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 521/20764/20 (провадження № 61-4665св22) зазначено, що "апеляційний суд вважав, що клієнт несе повну відповідальність за операції проведені з фізичним пред`явленням його карти. Клієнт у свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку. Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують порушення його прав діями банку, отже, позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають; апеляційний суд не врахував, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними; тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в позові".
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
       У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах; правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
       Такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2024 року у справі №456/4026/21, провадження № 61-13330св23. 
       Між тим, банк у ході розгляду справи необхідних обставин не довів.
       Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Верховного Суду.
       Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Спонуканням для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2024 року – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 10.12.2024

Головуючий:                                                С.В. Хилевич

Судді:                                                                С.В. Боймиструк

                                                               С.С. Шимків